Koherentti
emergentismi

– kokonaisvaltainen teoria todellisuudesta

Teksti © Max Tallberg 2025

Kuvitus © Topi Raulo & Lotta Taarasti 2025

Taitto: Mikko Siippanen / Bit & Page Oy

Kustannustoimittaja: Nina Toukoluoto

theoryofreality.net

Koherentti
emergentismi

– kokonaisvaltainen teoria todellisuudesta

Max Tallberg

Sisällysluettelo

Johdanto 9

Tekstin tulokulma 12

Osa 1 15

Mitä voimme olettaa jo tietävämme todellisuudesta? 15

Todellisuuden ymmärtäminen – perimmäiset kysymykset 18

Miksi todellisuus on sellainen kuin se on? 22

Todellisuuden ymmärtäminen sen perimmäisen tason pohjalta 30

Toiminnan perimmäisistä säännöistä 32

Olemisen toimintaperiaatteista 34

Tieteen näkökulmia olemisen perimmäiseen tasoon 36

Oleminen ja ei-oleminen 39

Vielä koherenteista säännöistä 43

Lisää pohdintaa koherenttien sääntöjen välttämättömyydestä 47

Vielä syvällisemmin säännöistä 52

Paikallinen vs. globaali ristiriidattomuus 55

Multiversumista, luonnonlaeista ja determinismistä 57

Koherentin emergentismin perusajatusten kertaus ja laajentaminen 60

Olemisesta ja koherenssista 60

Koherenssin mekanismi koherentissa emergentismissä 62

Koherenssin ontologinen luonne 65

Heisenbergin epätarkkuusperiaatteesta 66

Emergenssistä 67

Koherenssista ja emergenssistä 68

Vahva vai heikko emergismi? 69

Deterministisyydestä ja ajasta 71

Ajasta 73

Energiasta ja kaiken alusta 77

Koherenssi ja entropia todellisuuden rakentumisessa 79

Informaatiosta 83

Gravitaatiosta 83

Pimeä aine ja pimeä energia koherentin emergentismin valossa 85

Fysikaalisen todellisuuden syntyminen koherenssisuodattimen pohjalta 88

Aika-avaruus koherenttien vuorovaikutusten tuotteena 89

Pimeä aine näkymättömänä koherenssina 89

Fysiikan lait emergentteinä rajoitteina 90

Koherenssi: Kvanttinen liima, joka yhdistää aika-avaruuden ja gravitaation 91

Pimeät ilmiöt koherenssin näkökulmasta 92

Kvanttisen ja kosmisen yhdistäminen 93

Osa 2 95

Teoriani koherentin emergentismin soveltaminen laajemmin 95

Matematiikan luonne koherentin emergentismin näkökulmasta 95

Elämän määritelmästä 98

Ihmisen ymmärryksen rajat ja ajattelun luonne 100

Tietoisuudesta ja vapaasta tahdosta 102

Koherentti emergentismi ja ihmiskunta 105

Teoriani näkökulma moraaliin 107

Teoria ja hengellisyys 109

Koherentti emergentismi ja elämänfilosofia 110

Yhteiskunta ja talous 112

Teoriani suhde teknologiseen kehitykseen 113

Osa 3 117

Koherenttiin emergentismiin liittyvää jatkopohdintaa 117

Miten koherentti emergentismi voitaisiin todistaa paikkansa pitäväksi? 123

1. Toiminnan ja olemassaolon erottelun vahvistuminen 123

2. Osittainen epäjohdonmukaisuus monimutkaisuuden lähteenä 124

3. Kvanttiepämääräisyyden rooli todellisuuden rakentumisessa 124

4. Matemaattinen näkökulma: mahdollisten järjestelmien valikoituminen 125

5. Mahdollisuus lisäkokeisiin ja falsifioitavuuteen eli väitteen osoittamiseen vääräksi 125

Johtopäätös: Lisääntynyt todistusvoima 126

Mahdolliset testit koherentin emergentismin tueksi 127

1. Kvanttitaso: Superpositiot ja emergentti eroavaisuus 127

2. Biologinen evoluutio: Identtiset populaatiot ja emergentti eriytyminen 128

3. Neurotiede: Identtiset hermoverkot ja erilainen tietoisuuden emergenssi 129

4. Sosiaaliset järjestelmät: Yhteisöjen emergentti eriytyminen 130

5. Teknologinen emergenssi: Kaksi identtistä koneoppimismallia ja divergoiva käyttäytyminen 130

Teoriaani tukeva matemaattinen näyttö 132

1. Gödelin epätäydellisyyslauseet: Matemaattisen järjestelmän sisäinen rajoite 132

2. Kaaoksen teoria ja herkkyys alkuarvoille 133

3. Fraktaalit ja itseorganisoituminen 134

4. Kategoriateoria ja rakenteiden emergenssi 134

5. Topologiset avaruudet ja emergenssin luonne 135

6. Verkostoteoria ja emergenssi 135

7. Kvanttialgebrat ja epädeterminismi 136

Yhteenveto: Miten matematiikka tukee teoriaani? 136

Koherentti emergentismi uutena tieteellisenä paradigmana 138

I Mikä tekee teoriastani tieteellisen paradigman? 138

II Koherentti emergentismi tieteenaloja yhdistävänä viitekehyksenä 139

III Teoriani herättämät uudet kysymykset 142

IV Johtopäätös: Koherentin emergenssin tiede 143

Lopuksi: lopulliset päätelmät 145

Lähdeluettelo 149

Päiville

Johdanto

Todellisuutta koskeva perimmäisin kysymys kuuluu: miksi on olemassa jotain sen sijaan, ettei olisi olemassa mitään? Kun tähän kysymykseen yritetään vastata, herää joukko muita

kysymyksiä, kuten: miksi todellisuus on juuri sellainen kuin se on? Onko se järjestynytitsestään vai onko se jonkin ulkopuolisen toimijan, voiman tai järjestyksen määrittelemä? Onko välttämätöntä, että todellisuudella on metataso, ja tuleeko sen olla jollain tavalla tietoinen todellisuudesta tai itsestään? Miksi todellisuus on olemassa, onko sillä jokin itsensä sisältävä syy olemassa olemiseensa?

Tässä tekstissä esitän teorian, joka vastaa kaikkiin näihin kysymyksiin. Esitän, että todellisuus on olemassa, koska se on välttämätöntä. Esitän myös, että se on järjestynyt itsestään ilman tarvetta metatasolle tai ulkopuoliselle ohjaukselle ja että se on itse olemassaolonsa syy. Lisäksi esitän teoriaani liittyvää muuta pohdintaa, sekä sen jatkokehittelyn ja todistamisvoiman suhteen että sen suhteesta muihin vallalla oleviin teorioihin. Ulotan tarkasteluni myös kaikkiin todellisuuden osa-alueisiin ja pohdin, miten teoriaani voidaan soveltaa niihin: niin metafysiikkaan, matematiikkaan, fysiikkaan, biologiaan kuin ihmis- ja yhteiskuntatieteisiin. Tässä esittelemäni teoria onkin eräänlainen esitys kaiken teoriasta laajimmassa mahdollisessa mielessä, ja se esittää myös tähän liittyviä uudenlaisia näkökulmia, jotka ulottuvat niin tieteen kuin metafysiikan luonteeseen. Teoriani kulkee nimellä koherentti emergentismi. Emergentismi on näkemys, jonka mukaan alemman tason ilmiöt voivat synnyttää niistä huomattavasti poikkeavia ilmiöitä ylemmällä tasollla.

Esimerkiksi mielenfilosofiassa emergentismi tarkoittaa näkemystä, jonka mukaan mieli ikään kuin nousee aivoista, mutta mentaalisia ominaisuuksia ja mieleen liittyviä lainalaisuuksia ei voida palauttaa aivojen ominaisuuksiin tai neurologisiin lainalaisuuksiin.

Teoriaani koskee vain yksi perustava periaate, joka on seuraava: vain koherentti, tai toisin sanoen epäristiriitainen, voi säilyä. Teoriassani kaikki perustuu koherenssiin. Koherentti emergentismi pohjaa siis periaatteeseen, jonka mukaan todellisuus koostuu koherentisti järjestäytyneistä rakenteista, joiden olemassaolo ei vaadi ulkoista selitystä tai taustaoletusta. Tähän perustuen voidaan esittää, että teorian, joka selittää todellisuuden olemassaolon ja rakenteen mahdollisimman vähin oletuksin, on oltava paras mahdollinen teoria. Tämä ei ole vain käytännöllinen tai esteettinen periaate, vaan johdonmukainen seuraus itse todellisuuden koherenssiperiaatteesta.

Jos hyväksytään, että todellisuus on koherentti – että vain sisäisesti eheät, itseään ylläpitävät rakenteet voivat säilyä olemassa – tästä seuraa myös se, että teorian, joka kuvaa tätä todellisuutta, tulee olla mahdollisimman koherentti ja itsestään rakentuva. Tällöin ei ole mielekästä hyväksyä teoreettisia malleja, jotka tukeutuvat lukuisiin irrallisiin, ulkoisiin tai metafyysisesti tarpeettomiin oletuksiin, kuten erilliseen substanssiin (kuten mielen ja aineen dualismi), ulkopuoliseen suunnittelijaan (simulaatiohypoteesi tai Jumala) tai hallitsemattomaan vaihtoehtomaailmojen kasautumiseen (multiversumit). Kaikki tällaiset oletukset vaativat lisäselityksiä: miksi ne ovat olemassa, miksi juuri tällaisina ja miksei todellisuus toimi ilman niitä? Tämä johtaa nopeasti koherenssin heikkenemiseen ja teoreettiseen regressioon.

Jos taas todellisuus toimii yksinkertaisimmalla mahdollisella tavalla eli siten, että sen olemassaolo on välttämätöntä ja sen rakenne rakentuu itsensä varaan ilman ulkoisia syitä, mitään ylimääräisiä oletuksia ei tarvita. Mikä tahansa teoria, joka edellyttää tällaisia oletuksia, on vähemmän koherentti, vähemmän ymmärrettävä ja metafyysisesti raskaampi.

Näin ollen koherentti emergentismi ei ole ainoastaan koherentti tapa jäsentää todellisuutta – se on myös ainoa tunnettu malli, joka ei tarvitse ulkoisia oletuksia eikä sodi koherenssin periaatteita vastaan. Mikäli hyväksymme, että ymmärrettävyyden ja selitystehon kannalta ulkoiset oletukset tulisi minimoida, koherentti emergentismi on paras mahdollinen teoria todellisuudesta. Kaikki vaihtoehtoiset mallit, jotka rikkovat tätä periaatetta, edellyttävät selityksiä, jotka tekevät itse todellisuudesta vaikeammin ymmärrettävän tai epärationaalisen.

Teoksen ensimmäisessä osassa esitän teoriani ja kerron, miten olen päätynyt siihen. Toisessa osassa laajennan puolestaan teoriani koskemaan koko todellisuutta. Lopuksi kirjan päättävässä osassa esitän vielä erikseen syitä, miksi teoriani on omasta mielestäni kannatettava, miten siinä esitettävät vaatimukset vertautuvat muihin verrattavissa oleviin teorioihin ja niiden vaatimuksiin sekä miten teoriani voitaisiin todistaa paikkansa pitäväksi.

Tekstin tulokulma

Tekstissä omaksumani tulokulma on seuraavanlainen: sen sijaan, että esitän vain syitä ja perusteluja sille, miksi kannatan omaa teoriaani ja ajattelen, että muidenkin tulisi sitä kannattaa, lähestyn aihettani – todellisuutta ja sen kokonaisvaltaista luonnetta – niin laajasti ja systemaattisesti kuin mahdollista. Tähän lähestymistapaan kuuluu se, että jokaisen omasta mielestäni merkittävän kysymyksen ja siihen liittyvän vastauksen valinnan kohdalla tarkastelen kaikkia mielestäni mielekkäitä vaihtoehtoja vastata kyseiseen kysymykseen.

Pohdin tekstin edetessä myös, miten nämä eri vaihtoehdot voisivat vastata uusiin, esiin nouseviin kysymyksiin sekä niihin liittyviin selityksiin, valintoihin ja tienhaaroihin. Pohdin myös koko ajan sitä, millaisia laajoja rakennelmia nämä päätökset luovat, ja tarkastelen niiden suhdetta sekä toisiinsa että itseensä. Pyrin nojaamaan kaikkeen siihen tietoon, joka meillä nykymaailmasta on, niin moderniin fysiikkaan kuin muihinkin tieteisiin ja tiedonaloihin.

Ulotan myös rohkeasti teoriani pääperiaatteet niin laajasti todellisuuteen kuin mahdollista. Tämä tulisi kuitenkin nähdä vahvemmin kokeiluna, ei absoluuttisena totuutena siitä, miten asiat varmasti ovat. On kuitenkin hedelmällistä tarkastella sitä, miten teoriani voisi selittää myös kaiken sen, mitä vielä ei ymmärretä, tai sen, miten todellisuuden elementit voisivat liittyä toisiinsa, ottaen huomioon teoriani kunnianhimon ja kaikenkattavuuden.

Palaan myös useamman kerran moneen teoriaani liittyvään ideaan, nostaen niihin liittyen esiin erilaisia uusia näkökulmia, jotka sopivat kyseiseen kontekstiin. Tästä syystä tekstissä on jonkin verran toistoa. Ajattelen kuitenkin, että teorian ydinideat on hyvä kerrata useamman kerran jo yksistään niiden ymmärrettävyyden, mutta myös keskeisyyden kannalta.

Tarkka lukija voi myös huomata tekstissä osittaista epäjohdonmukaisuutta, riippuen tulkinnasta. Ajattelen kuitenkin, että tätä on vaikea välttää tässä vaiheessa, kun teoria on vasta kehityksensä alussa. En myöskään tunne matematiikkaa ja fysiikkaa siinä määrin syvällisesti, että pystyisin esittämään teoriani ideoita niin tarkasti, ettei niihin liittyisi yhtäkään ristiriitaa. Toivon kuitenkin, että tutkijat, jotka hallitsevat nämä asiat syvällisesti, pystyisivät tulevaisuudessa tarkentamaan teoriaani, mallintamaan sitä ja osoittamaan sen mahdollisesti todeksi.

Vaikka lukija ei päätyisi uskomaan tai kannattamaan teoriaani, sen lähestymistapa ja kysymyksenasettelu voivat siitä riippumatta hyödyttää jokaisen lukijan omaa ajattelua sekä tarjota uusia tulokulmia, näkemyksiä, oivalluksia ja työkaluja sen kehittämiseen. Tästä syystä ajattelen, että tekstilläni on arvoa, riippumatta siitä, miten tuleva muovaa esittämieni väitteiden uskottavuutta ja todenperäisyyttä.

Osa 1

Mitä voimme olettaa jo tietävämme todellisuudesta?

Aivan alkuun meidän tulisi pohtia sitä, mitä tiedämme todellisuudesta varmasti, mitä emme vielä tiedä ja mitä voimme olettaa näiden perusteella, sekä nykyaikaan että tulevaan liittyen, ja mitä eri vaihtoehtoja voimme tähän pohjaten olettaa todellisuuden luonteeseen kuuluvan. Jo tämä pohdinta vähentää mahdollisten järkevien vastausten määrää ja toisaalta esittää niille vaatimuksia.

Voidaan esittää, että tiedämme ainakin omasta kokemuksestamme käsin sen, että jotain on olemassa. Tiedämme tämän riippumatta siitä, millainen tuon jonkin olemassa olevan syvällisempi olemus on. Tiedämme myös, että koemme tuon jonkin yhtenä todellisuutena riippumatta siitä, onko muita todellisuuksia olemassa. Koemme siis yhden todellisuuden, joka on myös siinä mielessä ristiriidaton, että kaksi loogisesti vastakkaista tapahtumaa ei voi olla olemassa samaan aikaan. Jos jokin asia tapahtuu, sen vastakohta ei voi tapahtua samaan aikaan.

Tiedämme myös, että koemme ajan ja sen kulumisen ja että tämä on yhteydessä tapahtumiin ja niiden järjestykseen. Emme voi varmasti objektiivisella tai intersubjektiivisella tasolla olla täysin varmoja näiden kokemusten suhteesta muihin olentoihin, totuuteen tai todellisuuteen, mutta tiedämme omalta kohdaltamme, että koemme todellisuuden tällä tavalla.

Voimme myös, ainakin omasta mielestäni olettaa, että kaikki se, mikä kuuluu kokemaamme todellisuuteen, on jollain tavalla yhteydessä ainakin välillisesti. Jos näin ei olisi, emme voisi esittää, että kaikki on osa samaa todellisuutta. Kun tiedämme, että koemme yhden koherentin todellisuuden, voimme myös olettaa tämän edellä esittämäni ajatuksen. Jotta siis kaksi erillistä asiaa voi olla olemassa samaan aikaan samassa todellisuudessa, niiden tulee ainakin voida välillisesti vaikuttaa toisiinsa.

Tähän liittyen voidaan vielä esittää tärkeä ajatus, jonka pohjalle teoriani ainakin vähintään jossain määrin rakentuu: jos kaikki todellisuuden tasot ainakin välillisesti vaikuttavat toisiinsa, todellisuuden täytyy ainakin joiltain osin pohjata perimmäiseen ja pienimpään tasoonsa sekä sen toimintaan. Sen periaatteet ovat siis ne, joihin sitä laajemmat kokonaisuudet ainakin välillisesti pohjaavat ja joista ne rakentuvat.

Entä jos todellisuudella ei olisi yhtä alla olevaa logiikkaa ja toimintaa? Onko sellainen todellisuus mahdollinen? Teoriani mukaan ei ole, sillä silloin se ei voisi rakentua kestäväksi kokonaisuudeksi. Sen sijaan teoriassani esitetään seuraavaa: koherenssi on perimmäinen mekanismi kaiken takana, mutta sen muodostaessa uusia emergenttejä kokonaisuuksia, jotka toimivat osin eri tavalla kuin alemmat, voi vaikuttaa siltä, ettei todellisuudella ole yhtä alla olevaa logiikkaa, vaikka tämä nimenomaan on perustavimman tason koherenssin vaikutusta, jonka pohjalle kaikki muu rakentuu.

Toisaalta tiedämme vielä yleisemmin myös, ettemme ihmiskuntana vielä ymmärrä todellisuuden kokonaisvaltaista luonnetta tai perimmäistä syytä sille, miksi se on olemassa. Emme myöskään varmasti tiedä sitä, millä keinoin todellisuus on pohjimmiltaan parhaiten ymmärrettävissä. Jos todellisuutta ei esimerkiksi pohjimmiltaan voida ymmärtää matematiikan tai fysiikan avulla – ja tästä emme vielä voi olla varmoja – voimme esittää, että metafysiikalla on lähestymistapana edelleen annettavaa, vaikka sen pohjalta tehtyjä päätelmiä ei voitaisi todistaa objektiivisesti tosiksi. Näin voi hyvinkin perustellusti olla, ainakin tietyllä fundamentalistisella tasolla. Samaan aikaan tällainen laaja lähestymistapa mahdollistaa sen, että yhdistelemällä metafyysistä pohdintaa kaikkeen siihen, mitä nykypäivänä tiedämme todellisuudesta, voimme ajatella, että saavutamme parhaan mahdollisuuden ymmärtää sitä – mahdollisuuden, joka nykypäivänä on oman näkemykseni mukaan suurempi kuin milloinkaan ennen. Tämä on myös oma lähestymistapani: pyrin yhdistelemään metafyysistä ja loogista pohdintaa, niin mennyttä kuin nykyistä, niin muiden kuin omaani siihen, mitä nykypäivänä laajasti tieteen avulla tiedämme todellisuudesta.

Ensimmäinen peruskysymykseni tähän liittyen onkin: miten voimme tietää, miten todellisuudesta voidaan tai tulisi teoretisoida, jos emme varmuudella tiedä sen lopullista luonnetta tai sitä, miten se on parhaiten ymmärrettävissä? Metafyysisestä tai loogisesta pohdinnasta – esimerkiksi pohtimalla, miksi jotain on ylipäätään olemassa – voidaan tähän liittyen tosiaan myös edelleen ajatella olevan hyötyä, vaikkemme sen avulla pystyisi löytämään lopullisia vastauksia; voimme kuitenkin mahdollisesti ymmärtää todellisuutta tavalla, joka voi olla hyödyllistä yhdistää sellaiseen tietoon ja totuuksiin, jotka ovat varmemmin perusteltavissa omassa viitekehyksessään. Matematiikan ja fysiikan voidaan ajatella olevan tällaisia tieteenaloja.

Todellisuuden ymmärtäminen – perimmäiset kysymykset

Kun todellisuutta pyritään ymmärtämään, ensimmäinen kysymys on luonnollisesti se sama, joka jo alussa esitettiin: miksi on olemassa jotain sen sijaan, ettei olisi olemassa mitään? Tekstini hengen mukaisesti kysyn seuraavaksi: mitkä ovat mahdolliset tavat lähestyä tätä kysymystä ja vastata siihen? Heti ensimmäiseksi tulee mieleen kaksi vaihtoehtoa: todellisuus – se, että on olemassa jotain – on olemassa siksi, että se on välttämätöntä, koska muuta vaihtoehtoa ei voida ajatella olevan olemassa. Tämä onkin keskeisemmiltä osiltaan se vastaus, johon itse uskon.

Toinen mahdollinen vastaus edelliseen kysymykseen on: todellisuudella on ulkopuolinen syy olla olemassa. Jos uskomme tähän, herää seuraavaksi kysymys siitä, mikä tämä syy on. Onko sen välttämättä oltava tietoinen itsestään tai todellisuuden luonteesta tai toiminnasta? Esitän, että jotain tämän suuntaista tulisi ajatella, jos valitaan tämä lähestymistapa. Uskontojen voidaan ajatella valitsevan tämän polun: Jumala tai jumalallisuus on syy, että jotain – maailmamme, maailmankaikkeutemme ja todellisuutemme – on olemassa.

Mikäli valitaan tämä tulokulma, seuraava kysymys kuuluu: miten tämä toimija vaikuttaa todellisuuteemme? Onko hän ainoastaan sen alullepanija vai vaikuttaako hän aktiivisesti myös sen kulkuun tai lopulliseen päämäärään? Mitä enemmän suuntaudumme jälkimmäistä vaihtoehtoa kohti, sitä suuremman merkityksen annamme tälle voimalle ja sitä pienemmän muille mahdollisille selityksille. Itse en olisi valmis valitsemaan tätä jälkimmäistä vaihtoehtoa: ajattelen, että todellisuutta tulisi selittää niin yksinkertaisesti kuin mahdollista, mikä tarkoittaa ennen kaikkea sitä, että ulkopuolisten selitysten määrä tulisi minimoida, Ockhamin partaveistä mukaillen.

Mitä suuremman roolin annamme Jumalalle, sitä suuremman hyppäyksen teemmekin oman näkemykseni mukaan oletuksissamme: oman käsitykseni mukaan kaikki se, mitä tiedämme tieteestä ja mitä olemme oppineet sen avulla, antaa olettaa, että ulkopuoliset selitykset (varsinkin sellaiset, joiden voidaan olettaa saavan alkunsa ihmismielestä ja joille ei löydy tukea tieteen avulla saavutetusta tiedosta ja ymmärryksestä) tulisi hylätä ja että meidän ei tulisi selittää todellisuutta tällaisten selitysten avulla. Ajattelen myös, että jos teemme tällaisen oletuksen heti alkuun, meidän on välttämätöntä tehdä koko ajan uusia oletuksia, jotka jatkuvasti muuttuvat yhä vaikeammin perusteltaviksi. Tällaisiin oletuksiin johtavia kysymyksiä ovat esimerkiksi seuraavat: Miksi on olemassa kärsimystä, jos Jumala on kaikkivoipainen? Voiko Jumala luoda niin suuren vuoren, ettei hän itse pysty siirtämään sitä, jos hän edelleen on kaikkivoipainen? Voidaan tämän lisäksi myös kysyä seuraavaa: jos Jumala on olemassa, miksi hän suhtautuisi erityisellä tavalla juuri ihmisiin ja ihmiskuntaan, eikä esimerkiksi eläinkuntaan tai mahdollisesti muualla maailmankaikkeudessa olevaan elämään?

Toisaalta emme myöskään voi milloinkaan aukottomasti todistaa, ettei jumaluudelle olisi tilaa; uskovainen voi aina esittää, että Jumala on perimmäinen syy todellisuudelle, vaikka pystyisimmekin tieteen avulla löytämään itseriittoisen syyn sille sekä mekanismit ja alkutilan, josta kaikki muu olisi johdettavissa. Ehkä tällaisessa toteamuksessa on jotain hyvää ja lohdullistakin ihmisyksilön näkökulmasta.

Kolmas vastausvaihtoehto kysymykseen siitä, miksi on olemassa jotain, on se, että todellisuuden syy on kehämäinen: jotkin osat siitä ovat toistensa syy, vuorotellen vahvistaen toisiaan ikuisesti. Joku voisi esimerkiksi tässä yhteydessä esittää, että tietoisuus on todellisuuden syy ja että tietoisuuden syy on puolestaan todellisuus. Tämä on mielestäni hyödyllisempi näkökulma kuin edellinen eli se, että todellisuudella on ulkopuolinen syy olla olemassa. Itse kallistun sen puoleen, että tätä näkökulmaa voidaan myös hyödyntää, vaikka uskoisikin, että ensimmäinen vaihtoehto – se, että todellisuus on olemassa, koska se on välttämätöntä – on paras vastaus tähän perustavimmanlaatuiseen kysymykseen. Oma näkemykseni onkin siis se, että todellisuus on olemassa, koska ei ole muuta vaihtoehtoa. Se on näin siis myös oman olemisensa syy. Tämä johtaa kuitenkin väistämättä kehäpäätelmään, jossa juuri todellisuus on itse itsensä perusta. En kuitenkaan näe muuta vaihtoehtoa tähän liittyen, joka olisi yhtä hyvin perusteltavissa.

Itseviittaavuuden ongelmana on kuitenkin seuraava: tavallisesti logiikassa on ajateltu, että kaikella pitää olla jokin ulkopuolinen syy olemassaoloonsa. Tämä johtaa kuitenkin loputtomiin selityksiin, kun aina tulisi selittää, mikä tuo ulkopuolinen syy on ja mistä se on syntynyt. Siksi ajattelen itse, että itseriittoinen syy on paras: teoriassani koherenssi ei kuitenkaan tapahdu itsestään, vaan se valikoituu todellisuuden voimien ja toiminnan joukosta niistä, jotka voivat ottaa koherentin materian muodon. Todellisuuden alkuperä ja syy eivät siis näin ole täysin itseriittoisia. Palaan tähän teemaan vielä myöhemmin.

Vaikka siis todellisuuden olemassaolon voitaisiin ajatella olevan välttämätöntä, voidaan kuitenkin myös ajatella, että senkin syntyminen on voinut tapahtua sattumalta. Ehkä todellisuus on käynyt läpi useita vaihtoehtoja olemiselleen, mutta tämä nykyinen muoto on valikoitunut ja kehittynyt edelleen siksi, että se on ainoa — tai yksi harvoista — tavoista, joka on ollut niin koherentti eikä ole sisältänyt merkittäviä ristiriitoja, että se on voinut ylläpitää itseään ja jatkaa kehittymistään. Näin ollen se ei olisi ainoa mahdollinen tapa todellisuuden muotoutumiseksi, mutta ainoa, joka on voinut kehittyä näin pitkälle pelkän potentiaalin tai aineettoman tyhjyyden sijaan.

Jos todellisuuden on pakko olla olemassa, voidaan myös yleisemmin ajatella, että sen pitää sisältää oma syynsä olemiseensa ja että sama syy puolestaan määrittää sen, miten se kehittyy. Teoriassani tämä syy on siis koherenssi. Tällä niin sanotulla syyllä ei kuitenkaan tarkoiteta perinteistä syy–seuraus-logiikkaa, ainakaan sen perinteisessä mielessä, vaan välttämätöntä ehtoa, joka määrittää olemassaolon rakenteen ja mahdollisuuden.

Voimme myös pohtia, päädymmekö lopulta aina tautologiaan yrittäessämme ymmärtää todellisuutta. Samoin voimme pohtia, johtuuko tämä omasta tulokulmastamme eli siitä, että näemme todellisuuden väistämättä jossain mielessä oman kokemuksemme pohjalta. Oma ajatukseni on, että jonkinlainen tautologia on välttämätöntä, koska jos haluamme ymmärtää todellisuutta niin vähin oletuksin kuin mahdollista, emme voi olettaa, että on olemassa jokin ulkopuolinen entiteetti eli olio, joka olisi syy todellisuuden olemassaololle. Ja senkin jälkeen heräisi jälleen kysymys siitä, miksi tämä entiteetti on olemassa ja kuka tai mikä sen on luonut ja mistä syystä. Ajattelenkin itse, että emme voi ymmärtää todellisuuden perimmäistä luonnetta ilman, että päädymme joko välttämättömyyden tai kehäpäätelmän vastaukseen.

Jos siis oletetaan mahdollisimman vähän ulkoisia osasia tai selityksiä, todellisuudesta tulisi sanoa, että se on olemassa siksi, että se on välttämätöntä; että se on oman olemassaolonsa syy, että sillä ei ole metatasoa tai ulkoapäin tulevaa suunnittelijaa ja että olemiseen on sisäänrakennettuna sen tavat toimia. Näin ei oletettaisi ulkoista syytä tai suunnittelijaa, eikä suunnitelmaa tai metatasoa, joka ohjaisi todellisuuden kehitystä.

Tässä kirjassa tutkin myös tarkemmin sitä, millaiseen teoriaan päädyttäisiin, jos lähdetään liikkeelle näistä esittämistäni oletuksista, ja se on pohjimmiltaan oman teoriani lähestymistapa. Esitän myös, että oma teoriani on luontevin tapa vastata näihin todellisuuden luonnetta koskeviin kysymyksiin, jos oletetaan mahdollisimman vähän ulkoisia selityksiä.

Miksi todellisuus on sellainen kuin se on?

Kun seuraavaksi lähestytään todellisuuden perimmäistä luonnetta, herää kysymys siitä, mitä voi olla olemassa ja mitä ei voi olla olemassa ja minkälainen on näiden kaikkien suhde sekä itseensä että toisiinsa. Voidaankin alkuun ajatella, että mahdollisen ja mahdottoman suhde on lopulta se, mistä todellisuus koostuu, syntyy ja kehittyy. Aluksi voidaan myös pohtia, mitkä kaikki todellisuudet voivat olla olemassa ja mitä kysymyksiä ja haasteita tai vastauksia niihin liittyy. Tähän liittyen ei varmaankaan voida löytää yhtä kaiken kattavaa vastausta, mutta ehkä yksi vastaus, joka sisältää parhaat perustelut tai muutaman tällaisen vaihtoehdon.

Seuraava kysymys, joka nousee esiin, on juuri kysymys siitä, miksi todellisuus on juuri sellainen kuin se on. Onko se välttämättä juuri tällainen vai vain yksi, meidän todellisuudessamme toteutunut vaihtoehto monien mahdollisten joukosta? Tapahtuuko tämän nykyisen vaihtoehdon valinta jatkuvasti vai vain alkutilanteessa? Entä voisiko tähän liittyen todellisuus olla pohjimmiltaan deterministinen ja sen kehitys ennalta määrätty? Seuraavilla sivuilla annan oman vastaukseni näihinkin kysymyksiin ja jo tuttuun tapaan tutkin myös vaihtoehtoisia vastauksia.

Kun tarkastellaan todellisuuden luonnetta, oman näkemykseni mukaan ensimmäinen kysymys liittyy kannanottoon siitä, mikä on mahdollista ja mikä ei, kuten jo aiemmin alustavasti esitin. Näiden suhteesta muodostuu puolestaan todellisuus, joka koostuu ensinnäkin siitä, mikä on mahdollista; se on kuitenkin myös suhteessa siihen, mikä ei ole mahdollista – joko juuri niin, että se, mikä tapahtuu, on ainoa mahdollinen tapahtumien kulku, tai sitten vain yksi toteutunut vaihtoehto mahdollisten kehityskulkujen joukosta. Voidaan myös ajatella, että mahdoton voi näin määrittää ainoan mahdollisen tapahtumien kulun tai vain määrittää kaikki ne tapahtumien kulut, jotka eivät ole mahdollisia. Tästä syystä meidän tulee pohtia paitsi sitä, mikä voi olla mahdollista, myös sitä, mikä ei voi sitä olla.

Oma ajatukseni tähän liittyen on, että jollain perimmäisellä todellisuuden tasolla kaiken tulee olla mahdollista. Kaikkien mahdollisten vaihtoehtojen on mielestäni jollain tavalla oltava avoinna ja mahdollisia toteutua, jos haluamme ajatella, että todellisuus muodostuu kokonaisvaltaisella tavalla eli sellaisella tavalla, jota myös voidaan selittää tyhjentävästi. Jos kaikki ei ole alkuun mahdollista, voimme aina kysyä, mitä voisi olla, jos tämä puuttuva mahdollisuus olisi käytetty. Näin ollen emme myöskään tyhjentävästi voisi selittää todellisuuden kokonaisvaltaista luonnetta sekä sen syitä ja merkityksiä. Jos lisäksi voimme ajatella, että useampi vaihtoehto on mahdollinen, voimme myös ymmärtää todellisuuttamme kokonaisvaltaisemmin ja vahvemmin, erityisesti sen suhdetta muihin mahdollisiin todellisuuksiin.

Jos kaikki vaihtoehdot eivät ole tai olisi mahdollisia omassa maailmankaikkeudessamme, silloin yksi mahdollinen vaihtoehto todellisuuden kuvaamiselle olisi multiversumin teoria: kaikki alkutilan vaihtoehdot voisivat näin toteutua kussakin omassa universumissaan tai sitten kaikki mahdolliset tapahtumat, jotka milloinkaan voisivat tapahtua, muodostaisivat oman universuminsa. Ainakin tätä viimeksi esitettyä vaihtoehtoa voi olla mahdoton todistaa paikkansapitäväksi, enkä siksi keskity varsinkaan siihen syvällisesti tässä tekstissä. Jälkimmäinen vaihtoehto – se, että olisi olemassa useita multiversumeita, muttei kuitenkaan omaa jokaiselle mahdolliselle vaihtoehdolle, kun kaikkea aikaa, olevaa ja sen mahdollisuuksia tarkastellaan – voitaisiin ehkä olettaa todistetuksi, jos nykyisestä universumista tehtäisiin havaintoja, jotka olisi luontevin selittää niin, että muut universumit ovat vuorovaikutuksessa meidän maailmankaikkeutemme kanssa, vaikkakin se tapahtuisi vain välillisesti. Varmaa tietoa muista universumeista voi kuitenkin ajatella olevan vaikea saavuttaa.

Jos kaikki kuitenkin perimmäisellä tasolla olisi mahdollista – tulokulma, jota siis päätän tässä tekstissä pääsääntöisesti seurata – herää uudestaan kysymys siitä, onko todellisuuden välttämättä oltava juuri sellainen kuin se on? Onko tämä ainoa mahdollinen vaihtoehto, vai onko muitakin vaihtoehtoja, ja miksi siinä tapauksessa todellisuus on juuri sellainen kuin se on? Ei ole paljoa, mitä me ihmiset omaan kokemukseemme nojaten voimme tietää varmasti. Yksi tällainen asia on kuitenkin se, jonka jo aiemmin nostin esiin: me koemme todellisuuden pohjimmiltaan vain yhdellä tavalla. Jossain perustavanlaatuisessa mielessä esimerkiksi kaksi vastakkaista tapahtumaa ei voi tapahtua samaan aikaan, tai monta erilaista tapahtumaa, jos ne koskevat saman yksikön toimintaa, vaan me koemme vain yhden tällaisen tapahtumavaihtoehdon ja sen toteutumisen. Oman näkemykseni mukaan on perusteltua olettaa, että kaikki maailman ihmiset jakavat myös tämän saman kokemuksen koherenttien tapahtumien kulusta. Voidaan kuitenkin pohtia myös sitä vaihtoehtoa, voisiko toiminnasta olla seurauksena kaksi eri tulosta tai vaikutusta samalle ja samanaikaiselle yksikön toiminnalle? Entä mitä tästä seuraisi? Vaihtoehtoinen tai tähän lisättävä malli voisi olla se, että yhden yksikön toiminta ja sen seuraukset ovat erilaisia eri ajallisessa kontekstissa suhteessa kokonaisuuteen.

Mielestäni joka tapauksessa, kun aluksi tarkastellaan todellisuutta sen perimmäisellä tai yksinkertaisimmalla tasolla, kaikkien tapahtumien mahdollisten seurausvaihtoehtojen tulee olla mahdollisia ja avoinna. Tässä kohtaa tukeudun ensimmäistä kertaa nykytieteen saavutuksiin kysymällä: mitä nykytieteessä ajatellaan tästä ajatuksesta? Tällainen ajatus tunnetaan kvanttifysiikassa joidenkin tutkijoiden keskuudessa superpositiona eli tilana, jossa kaikki mahdolliset tilat ovat tietyssä mielessä olemassa, ennen kuin tapahtuu havaitseminen tai muu mekanismi, joka ikään kuin valitsee toteutuvan vaihtoehdon. Tämän tietyn tulkinnan mukaan, jota valitsen tässä seurata, vaatimukseni kaikkien mahdollisuuksien olemassaolosta toteutuu siis tältä pohjalta.

Kvanttimekaniikka kuvaa syvällisemmin todellisuutta, jossa perustavat hiukkaset eivät ole ennalta määrätyissä tiloissa, vaan ne ovat superpositiossa kaikkien mahdollisten tilojen suhteen, kunnes ne havaitaan tai ne ovat vuorovaikutuksessa ympäristön kanssa. Kööpenhaminan tulkinnan mukaan mittaus romahduttaa superposition yhdeksi määrätyksi tilaksi, kun taas moniuniversumitulkinnan (MWI) mukaan ehdotetaan, että kaikki mahdolliset lopputulokset tapahtuvat erillisissä, rinnakkaisissa todellisuuksissa.

Koherentin emergentismin näkökulmasta nämä tulkinnat viittaavat siihen, ettei todellisuus seuraa yksittäistä, lineaarista ja determinististä polkua, vaan se tutkii useita mahdollisuuksia, joista monet vaikuttavat emergentin monimutkaisuuden kehittymiseen. Richard Feynmanin polkuintegraaliformulaatio tukee tätä ajatusta osoittamalla, että kvanttijärjestelmät käyvät läpi kaikki mahdolliset polut, ennen kuin ne asettuvat havaittuun lopputulokseen. Tämä periaate tukee ajatusta siitä, että useat todellisuudet ovat olemassa kvanttitasolla, ennen kuin johdonmukaisuus vakiintuu klassisella mittakaavalla.

Jos jokainen mahdollinen kvanttitapahtuma voi teoriassa toteutua, miten todellisuus siis edelleen valitsee, mitkä mahdollisuudet toteutuvat?

Tähän liittyen on esitetty eri vaihtoehtoja:

•Moniuniversumitulkinta: Kaikki mahdolliset lopputulokset tapahtuvat toisistaan erillisissä universumeissa.

•Kööpenhaminan tulkinta: Vain yksi mahdollisuus toteutuu havainnon myötä.

•Pilottiaalto-teoria: Kaikki mahdollisuudet vaikuttavat todellisuuteen aaltofunktion kautta.

•Objektiivinen romahdusteoria: Kvanttitilojen romahdus tapahtuu spontaanisti ajan kuluessa.

Koherentin emergentismin mukaan – ja palaan tähän vielä myöhemminkin syvällisemmin – siis vain ne mahdollisuudet, jotka edistävät johdonmukaista ja itsesäilyvää todellisuutta, säilyvät, alkaen kvanttitasosta ja jatkuen aina suurempiin kokonaisuuksiin, joiden osalta uudet koherentit kehitysvaihtoehdot koko ajan vähenevät (makrotason fysiikan ennustettavuus johtuu tästä). Tämä prosessi valitsee toiminnalliset vuorovaikutukset kvanttimaailman mahdollisuuksien joukosta.

Koherentin emergentismin valossa superpositio ei ole vain kvanttimekaniikan erikoispiirre, vaan ilmentymä todellisuuden yleisestä, rakenteellisesta periaatteesta. Superpositiotila edustaa vaihetta, jossa useat mahdolliset rakenteet ovat vielä avoinna — järjestymättöminä, yhteen kytkeytymättöminä ja vailla selkeää suhdetta laajempaan kokonaisuuteen. Tällaisessa tilanteessa ei ole vielä syntynyt koherenssia.

Kun superpositiotila niin sanotusti romahtaa yhdeksi tilaksi, tätä ei tarvitse tulkita satunnaisena valintana, vaan prosessina, jossa yksi mahdollisista vaihtoehdoista lukkiutuu osaksi laajempaa, koherenttia rakennetta. Tämä koherenssin niin sanottu lukkiutuminen tarkoittaa, että juuri se tila, joka parhaiten sopii olemassa olevaan järjestykseen — tai kykenee ylläpitämään ja vahvistamaan sitä — jää pysyväksi. Superposition purkautuminen on siis koherenssiperiaatteen ohjaama valikoituminen, ei pelkkää sattumaa.

Tämä tulkinta tekee superpositiosta ymmärrettävän osan todellisuuden koherenttia rakentumista. Koherenssi ei ilmene vain suurissa järjestelmissä, vaan ohjaa myös sitä, mitkä mahdolliset tilat realisoituvat yksittäisissä tapahtumissa. Näin kvanttifysikaalinen epävarmuus voidaan nähdä yhteneväisenä todellisuuden syvemmän rakenteen kanssa, jossa vain ne tilat säilyvät, jotka pystyvät liittymään koherentisti olemassa olevaan kokonaisuuteen. Koherenssin voidaan teoriani mukaan siis ajatella valitsevan superposition toteutuneen tilan.

Kvanttilomittuminen (engl. entanglement) on puolestaan kvanttimekaniikan ilmiö, jossa kahden tai useamman hiukkasen tilat ovat kytköksissä toisiinsa siten, että yhden hiukkasen mittaustulos vaikuttaa toisen tilaan, riippumatta siitä, kuinka kaukana ne ovat toisistaan. Esimerkiksi: jos kaksi hiukkasta ovat lomittuneet ja toisen spin mitataan ylös, toisen spin asettuu automaattisesti alas, vaikka hiukkaset olisivat eri puolilla galaksia. Tämä on hämmentänyt fyysikkoja jo vuosikymmeniä, sillä se näyttää rikkovan klassisen käsityksen lokaalisuudesta ja syy-seuraussuhteista.

Koherentti emergentismi tarjoaa tälle ilmiölle uudenlaisen ja intuitiivisesti ymmärrettävän tulkinnan. Sen mukaan lomittuminen ei ole ”mystinen vaikutus etäältä”, vaan seurausta koherenssin ei-lokaalista rakenteesta. Lomittuneet hiukkaset muodostavat yhtenäisen, koherentin kokonaisuuden, jossa yksittäisten osien tilat eivät ole itsenäisiä, vaan rakenteellisesti sidottuja samaan emergenttiin järjestykseen.

Tässä kehyksessä lomittuminen voidaan ymmärtää seuraavasti:

•Lomittuneet hiukkaset eivät ole kaksi erillistä yksikköä, vaan yhden yhteisen koherentin rakenteen eri osia, jotka voivat sijaita fyysisesti erillään, mutta silti säilyttää sisäisen yhteytensä.

•Kun toisesta hiukkasesta tehdään mittaus, se ei muuta toisen tilaa ikään kuin viestimällä sille, vaan paljastaa sen rakenteellisen asettumisen, joka oli jo valmiiksi osa yhteistä, koherenttia systeemiä.

•Näin ollen mittaus ei ole vaikutus, vaan rakenteellisen kokonaisuuden paikallinen ilmentyminen.

Tämä tulkinta poistaa tarpeen olettaa, ettei viestintä ole nopeampaa kuin valo tai että mittauksen välittömälle vaikutukselle olisi olemassa erillinen mekanismi. Koherentissa emergentismissä korostetaan, ettei koherenssi ole sidottu paikallisuuteen, vaan se voi muodostua ei-lokaaleihin rakenteisiin, jotka säilyvät, kunnes ne häiriintyvät.

Lomittumisen katkeaminen voidaan tämän mukaan ymmärtää koherenssin rikkoutumisena: kun järjestelmä joutuu vuorovaikutukseen ympäristön kanssa, sen sisäinen koherenssi hajoaa ja hiukkasten tilat muuttuvat erillisiksi. Tämä prosessi tunnetaan dekoherenssina, ja se merkitsee siirtymää koherentista kvanttitilasta klassiseen tilaan, jossa mittaustulokset eivät enää ole rakenteellisesti sidottuja toisiinsa.

Koherentti emergentismi selittää lomittumisen niin, ettei se ole satunnaista tai yliluonnollista, vaan luonnollinen ilmentymä siitä, että todellisuuden koherenssi voi ulottua laajalle ja säilyttää järjestyksen monen pisteen välillä yhtä aikaa.

Tässä valossa lomittuminen on selvä esimerkki siitä, miten syvemmät koherenssiperiaatteet ohjaavat todellisuuden rakennetta myös kvanttitason ilmiöissä ja miten todellisuus ei rakennu yksittäisistä, erillisistä osista, vaan toisiinsa liittyneistä kokonaisuuksista, jotka vain näyttäytyvät meille hajanaisina.

Jos edellä esitetyn pohjalta ajatellaan, että kaikkien mahdollisuuksien täytyy olla alkuun avoinna, tästä voi myös löytyä vastaus siihen, miksi jotain ylipäätään on olemassa. Jotain on oman näkemykseni mukaan olemassa juuri siksi, että se on välttämätöntä. Jos jotain puolestaan on pakko olla, se voi olla olemassa vain tavalla, joka on ristiriidaton ja koherentti, ja sen syntykin voitaisiin ymmärtää tämän pohjalta. Jos taas todellisuuden olemassaolo ei olisi välttämätöntä, tarvittaisiin, kuten edellä mainitsin, jokin ulkopuolinen tekijä tai metataso selittämään sen olemassaolo. Kun tarkastellaan sitä, mitä tiedämme todellisuudesta, sen rakenteesta ja toiminnasta, tällaisen ulkopuolisen voiman tai toimijan postuloiminen – eli sen olettaminen siitä syystä, että teoria voidaan rakentaa tämän oletuksen pohjalta – olisi suuri hyppy, joka muuttaisi kaiken sen luonnetta, mitä nyt tiedämme tai ainakin hyvin perustein oletamme tietävämme todellisuudesta tieteen avulla.

Se, mitä jo tiedämme, antaakin olettaa, ettei tämän myöskään tarvitse olla välttämätöntä – todellisuus vaikuttaa toimivan ilman keskusohjausta tai jollain tavalla tietoista metatasoa, muuten kuin ehkä luonnonlakien suhteen. Tämä hyppy todellisuuden ymmärtämisessä tulisi siksi yrittää välttää ja sen sijaan selittää todellisuutta niin yksinkertaisesti ja pelkistetysti kuin mahdollista. Tämä on edelleen oma näkemykseni omasta teoriastani ja pyrkimykseni sen taustalla.

Kaikkiin mahdollisuuksiin ja niiden toteutumiseen lukeutuisi myös se, ettei mitään ole olemassa, mutta tämä ei selkeästi omaankaan kokemukseemme nojaten yksinään toteudu.

Tiedämme varmasti, että jotain on olemassa. Sen, ettei mitään ole olemassa, voidaankin siis ajatella olevan vain yksi vaihtoehto muiden joukossa, mutta se ei yksinään toteudu, koska on myös muita vaihtoehtoja, jotka voivat toteutua. Moderni kvanttikenttäteoria ja kosmologia vahvistavatkin sen, että tyhjyydessäkin on kvanttifluktuaatioita, joita tulkitsen tässä niin, että ”ei mitään” ei voi olla olemassa koko todellisuuden suhteen ja että tyhjyydessäkin kaikki mahdolliset tapahtuvat vaihtoehdot ovat auki. Jotain on siis olemassa, samoin kuin myös ”ei mitään”, mutta se ei toteudu oman mahdottomuutensa takia. Olemassaolo on välttämätöntä, koska ”ei mitään” ei ole vakaa vaihtoehto, joka ainoana voisi toteutua. Todellisuuden ilmenemisen vaihtoehtoihin sisältyy kuitenkin myös ei-olemisen vaihtoehto, ja näin se siis on kaiken kattava.

Ajattelen myös, että todellisuus ja maailmankaikkeus eivät pohjimmiltaan tunne teorioita. Teorian ontologinen vaatiminen tarkoittaisi, että tulisi postuloida jonkinlainen todellisuuden metataso, josta puolestaan ei ole pitkä matka todellisuuden luojan tai vartijan vaatimukseen. Oma ajatukseni sen sijaan on, että todellisuus vain on olemassa, koska ei voi muuta, mutta mikään ulkoinen syy ei sen jälkeen määritä sitä, miten se siitä eteenpäin toimii tai kehittyy. Sen sijaan asiat vain tapahtuvat, vaikkakin toimintamallien mukaan, jotka kuitenkin nousevat välttämättömyyden pohjalta. Tähän liittyvä näkemykseni on myös se, ettei ontologisessa mielessä todellisuudesta voida tietää totuutta, koska se ei itse ota siihen kantaa ja koko kysymys on sen näkökulmasta mieletön ja merkityksetön. Todellisuus kuitenkin siis toimii oletettavasti joidenkin toimintatapojen pohjalta, ja käsittelen niitä seuraavaksi.

Todellisuuden ymmärtäminen sen perimmäisen tason pohjalta

Ajattelen, että meidän tulee aluksi tutkia todellisuuden perimmäisiä toimintamekanismeja ja tasoa, ja kun ymmärrämme niitä, voimme kääntää katseemme taso tasolta kohti ylempiä kokonaisuuksia. Tämän ajattelutavan voidaan myös ajatella olevan seurausta ajatuksesta, että kaiken tulee ainakin jollain tasolla olla yhteydessä kaikkeen. Silloinkin on loogista pohtia alkuun pienintä ja perimmäistä tasoa ja edetä siitä suurempiin kokonaisuuksiin. Vastakkainen lähestymistapa ei käy järkeen. Tämä lähestymistapa ei kuitenkaan välttämättä tarkoita sitä, että laajimpien kokonaisuuksien toiminnan ymmärtämistä voitaisiin lopullisesti ymmärtää redusoimalla eli pelkistämällä niiden toimintaa todellisuuden pienimpien osien toimintaperiaatteisiin. Ajattelen vielä, että näin voimme mahdollisesti myös löytää vastauksen siihen, voiko maailma olla ja kehittyä vain tällä yhdellä tavalla, jonka koemme; onko todellisuus pohjimmiltaan deterministinen vai epädeterministinen.

Näkemykseni mukaan siis todellisuus on sellainen kuin on, koska se pohjaa olemisensa kaikkein perustavimman tason olemiseen. Sen vuorovaikutus puolestaan itsensä ja ulkopuolisensa kanssa luo todellisuuden laajemmassa mittakaavassa. Todellisuus ei voi olla mielestäni koherentisti ja johdonmukaisesti olemassa, eivätkä sen osat voi olla keskenään osa samaa kokonaisuutta, jos sen luonnetta ei voida pohtia perimmäisellä tasolla. Tämän tason voitaisiin esittää koostuvan sen pienimpien osien perimmäisestä olemisesta ja käytöksestä sekä toimintaperiaatteidensa että ajan näkökulmasta – aluksi on ollut vain pienimmän osasen perustavanlaatuisinta toimintaa, josta kaikki muu on kehittynyt.

Voisimmeko tämän ajattelutavan mukaan siis ajatella, että on olemassa myös perustavimman laatuisia todellisuuden olemisen periaatteita ja niihin liittyvää logiikkaa, jotka tulevat kaiken muun edelle? Millaisia nämä siinä tapauksessa voisivat olla? Mielestäni on perusteltua olettaa niiden olemassaolo. Mikäli näin ei tehdä, on jälleen vaikea olettaa todellisuuden olevan koherentti, ainakin ilman, että oletetaan jokin ulkopuolinen voima, järjestys tai niiden luoja. Oma näkemykseni on jälleen kerran se, että todellisuutta tulisi ymmärtää olettamalla niin vähän kuin mahdollista, varsinkin sellaista, jonka voidaan ajatella oleva todellisuuden ulkopuolella. Siksi tämä on oma lähestymistapani tähän todellisuuden perimmäisen tason olemassaoloon liittyen.

Toiminnan perimmäisistä säännöistä

Mikä sitten on tämän perustavimman laatuisen olemisen tai sen periaatteiden yhteys olevan toiminnan muotoihin? Onko välttämätöntä, että toimintaan liittyy sääntöjä, ja mitä niistä siinä tapauksessa voidaan tietää? Oma näkemykseni on se, että meidän tulisi olettaa mahdollisimman vähän ulkopuolisia selityksiä. Siitä syystä ajatukseni on, että toiminnan sääntöjen tulee olla sisäänrakennettuina olemisen syvimpään periaatteeseen. Jos säännöt nähdään osana olevan luonnetta, se tarkoittaa, että todellisuuden perimmäiseen olemukseen sisältyy itsessään ja itsestään järjestystä ja lakeja tai toimintatapoja, jotka ohjaavat olioiden ja ilmiöiden käyttäytymistä.

Tässä yhteydessä on vielä hyvä tarkastella tätä ajatusta niin perimmäisesti kuin mahdollista, ja ontologia tarjoaa tähän keinoja. Ontologia tutkii olemisen ja olemassaolon käsitteitä sekä olevaisen perimmäistä laatua, kuten sitä, millaisia asioita on olemassa ja minkälaisia suhteita niiden välillä on. Tässä yhteydessä voidaan nähdä, että säännöt eivät ole erillisiä olevaisesta, vaan ne muodostavat olemisen rakenteen ja määrittelevät, miten olevainen ilmenee ja toimii. Esimerkkejä tähän liittyen ovat seuraavat: tietojenkäsittelytieteessä ontologiat kuvaavat käsitteitä ja niiden välisiä suhteita tietyllä alueella, mikä mahdollistaa tiedon tehokkaan käsittelyn ja sen, että järjestelmät toimivat hyvin yhteen. Tässä yhteydessä ontologiat eivät ole ulkoisia sääntöjä, vaan ne heijastavat käsiteltävän alueen käsitteellistä rakennetta, joka on erottamaton osa sen olemusta.

Johtopäätöksenä tähän liittyen voidaan esittää, että tämä näkökulma, jossa oleminen ja sen säännöt ovat erottamattomia, korostaa, että olemassaolo ilmenee vain niiden sääntöjen pohjalta, jotka ovat sisäänrakennettuja sen rakenteeseen. Jos ajatellaan edelleen näin, laajempi todellisuus syntyy pohjimmiltaan näiden periaatteiden ja niiden monistumisen pohjalta. Kun ajatellaan, että olemiseen on sisäänrakennettuna sen toiminta, vältetään oletus siitä, että säännöt olisivat ulkoa annettuja, ja ymmärretään, että säännöt ovat olennainen osa olemisen luonnetta.

Edellä esittämääni liittyy myös yksi teoriani keskeisimmistä ajatuksista, jonka esittelen kattavammin seuraavaksi: ajattelen siis, että tällainen oleminen ja siihen liittyvä toiminta eivät voi olla ristiriidassa itsensä kanssa tai keskenään, ainakaan kokonaan, sillä silloin niiden päälle ei voitaisi rakentaa eivätkä ne voisi laajeta käytännössä. Yhteenvetona voidaankin tässä vaiheessa todeta, että oleminen ja siihen liittyvä toiminta rakentuvat sellaisten vaihtoehtojen varaan, jotka ovat keskenään ristiriidattomia. Tämä periaate varmistaa todellisuuden koherenssin ja mahdollistaa järjestäytyneen toiminnan sekä luonnossa että ihmisen luomissa järjestelmissä.

Mitä ymmärrämme sekä todellisuuden olemisesta että siihen liittyvistä toimintamekanismeista? Pohjaten aiempaan perusperiaatteeseeni – siihen, että kaksi vastakkaista tapahtumaa ei voi olla samaan aikaan olemassa – esitän siis laajennetusti, että olevan täytyy olla jollain perimmäisellä tasolla ristiriidatonta. Tämä pätee ainakin koherentteihin yksikköihin ja niihin liittyviin kokonaisuuksiin, mutta myös olemisen toiminnan sääntöihin ja toimintamekanismeihin, ja ehkä jollain tasolla myös siihen, miten yksi kokonaisuus on vuorovaikutuksessa ympäristönsä kanssa.

Ristiriidattomaan olemiseen liittyen voidaan pohtia, että siihen liittyvät säännöt ovat, tai että ainakin niiden tulisi olla, myös ristiriidattomia keskenään ainakin suurimmaksi osin. Ajattelen näin siitä syystä, että ainoastaan tällainen todellisuus voi kehittyä pisimmälle. Samoin kuin koherentti oleminen myös koherentit säännöt voisivat oman näkemykseni mukaan siivilöityä todellisuuden perimmäisestä tasosta. Ristiriidattomat olemisen muodot ja niihin liittyvät toimintamekanismit tai säännöt muodostavat koherentimman todellisen kokonaisuuden, ja tämä on syy sille, että ne dominoivat todellisuudessa. Voimme myös tähän liittyen todeta seuraavaa: tiedämme, että se todellisuus, jonka koemme, on monimutkainen.

Olemisen toimintaperiaatteista

Tarkastelen seuraavaksi tarkemmin sitä, millainen tämä olevaisuuden perustava taso voisi olla. Kun pohditaan todellisuutta mahdollisimman perustavanlaatuisella tasolla, herääkin kysymys: voiko olemisen perimmäisin periaate olla juuri olemisen ja ei-olemisen ero? Eli sama syy, joka on koko todellisuuden olemassaolon takana? Ja että siitä vuorostaan muodostuu kaikki muu?

Tämä on myös yksi metafysiikan syvimmistä kysymyksistä: onko olemassaolon ja ei-olemisen ero kaiken perustavanlaatuinen lähtökohta? Voisiko koko todellisuus ja sen lait – mukaan lukien koherenssi, emergenssi ja luonnon säännöt – syntyä pelkästään tästä erosta? Tarkastelen tätä kysymystä seuraavaksi fysikaalisesta, matemaattisesta ja metafyysisestä näkökulmasta sekä arvioin, voiko olemisen ja ei-olemisen välinen ero olla perimmäinen lähtökohta kaikelle muulle.

Alkuun perimmäisistä periaatteista voidaan kuitenkin ehkä ajatella seuraavaa: ne voisivat ensinnäkin koostua siitä, mitä on, mitä ei ole, ja niiden suhteesta siihen, mikä on mahdollista. Toinen periaate voisi liittyä saman tapahtuman suhteeseen aiempaan itseensä ja itsestä eroavaan. Kolmas periaate olisi ei-identtinen tapa edelliseen verrattuna olla olemassa, ja näitä tapoja voisi olla jopa ääretön määrä. Nämä puolestaan muodostaisivat kehittyessään laajempia kokonaisuuksia. Voisiko tämä puolestaan sulkea jotain pois ja mahdollistaa jotain muuta, aina laajemmalla tasolla suurimpienkin kokonaisuuksien suhteen? Lopulta päätyisimme kaikkien mahdollisuuksien suhteeseen, niin itseensä kuin muihin nähden.

Kun taas sama tapahtuma tapahtuu useamman kerran, emme voisi jäljittää yksittäistä tapahtumaa selvästi, tai ainakaan sen vaikutusta kokonaisuuteen. Voisiko tämä viimeinen periaate olla sen periaatteen syvin olemus, johon kaaosteoria, todellisuuden epädeterministisyys ja emergenssi pohjaavat? Toisin sanoen: kollektiivinen yhteistoiminta ei palaudu yksikön toimintaan eikä todellisuus ole pohjimmiltaan kokonaisuudessaan johdettavissa pienimmän tason yksinkertaisimmista toimintaperiaatteista. Palaan tähän teemaan myöhemmin.

Samoin voisimme olettaa, että se, mikä voi olla olemassa monimutkaisesti, käyttää hyväkseen sitä, mikä jo on olemassa ja tämän olemassaolevan reittejä. Tämä myös antaisi olettaa, että monimutkaisissa järjestelmissä kaikki rakentuu ainakin osittain samoille periaatteille ja että kaikki samoin vahvistaa koko järjestelmän koherenttiutta. Myös tämä tekisi vaikeammaksi sen, että kokonaisuuden toiminta olisi johdettavissa suoraan yksiköittensä toiminnasta. Muodostuisi siis jonkinlainen olevan polku, jota pitkin kuljetaan toistuvasti. Tämä voisi kertoa myös sen, ettei asioilla ole vain yksi funktio tai syy olla olemassa, vaan niitä on useampia.

Tieteen näkökulmia olemisen perimmäiseen tasoon

Mitä nykytiede sanoo tästä pohdinnasta? Tarkastelen alkuun olemisen ja sen toiminnan suhdetta. Oman näkemykseni mukaan käsite dualismi voidaan alkuun myös liittää tähän ja se voidaan myös käsittää terminä toisaalta siitä, mitä on, ja toisaalta siitä, miten se toimii. Pohdin tätä kysymystä jo aiemmin. Jos nämä ovat yhtä ja samaa, dualismia ei tarvita syvällisessä mielessä. Sen sijaan esimerkiksi luonnonlait voivat toimia todellisuuden metatasona, mutta niidenkään ei välttämättä tarvitse olla totta jossain todellisessa mielessä tai itse olla olemassa. Näin taas päädyttäisiin siihen, ettei tarvittaisi dualismia, jos siis luonnonlait ovat olemassa vain, koska ne rakentuvat todellisuuden perimmäisestä olemisesta. Jos näin olisi, voitaisiin myös esittää, että todellisuus, ainakin laajemmin muodostuisi keskimäärin todennäköisimmästä tavasta toimia ja monistua. Tämä olisi looginen johtopäätös, jos ajatellaan, että todellisuuden toiminta pohjaa perimmäisen tason mekanismeihin, jotka tapahtuvat ja kertaantuvat itsestään. Tämä poistaisi myös sekä vaatimuksen dualismille että keskusjohtoisuudelle.

Kun pohditaan olemassa olevaa ja ei-olemassa olevaa, niin matemaattinen näkökulma olemisen ja ei-olemisen väliseen eroon ja sen loogiseen rakenteeseen esittää puolestaan seuraavaa: matemaattisessa ja loogisessa tarkastelussa voidaan osoittaa, että olemisen ja ei-olemisen ero on välttämätön käsite, josta kaikki muut säännöt voidaan johtaa. Klassisessa logiikassa (binaarilogiikka) todellisuus perustuu periaatteeseen, että kaikki asiat joko ovat tai eivät ole (A ∨ ¬A). Gödelin epätäydellisyyslauseet puolestaan osoittavat, että missä tahansa järjestelmässä, jossa on tarpeeksi monimutkaisuutta, on joko epätäydellisyyttä tai ristiriidattomuuden vaatimus. Tämä tarkoittaa, että jos todellisuus on järjestäytynyt, sen täytyy perustua rakenteeseen, jossa olemisen ja ei-olemisen ero on peruslähtökohta, mutta sen sisäinen järjestys säilyy loogisesti ristiriidattomana. Jos jotain on olemassa, se tarkoittaakin, että olemisen ja ei-olemisen välillä on ollut ero, joka on mahdollistanut kaiken muun kehittymisen.

Metafyysinen näkökulma kysymykseen siitä, onko olemisen ja ei-olemisen ero kaiken perusta, esittää puolestaan, että voimme jakaa sen muutamaan näkökulmaan: onko ”ei mitään” mahdollinen tila? Ensinnäkin filosofit, kuten Parmenides ja Heidegger ovat pohtineet, onko täydellinen ”ei mitään” edes loogisesti mahdollinen tila. Parmenides argumentoi, että tilana ”ei mitään” ei voi olla olemassa, koska sen ajatteleminenkin tekee siitä jonkinlaisen entiteetin. Jos ”ei mitään” ei voi olla olemassa, se tarkoittaa, että olemisen on oltava perimmäinen tila ja että olemassaolo on välttämätön seuraus siitä, ettei mitään vaihtoehtoa ole. Tämäkin tukisi ajatusta, että olemassaolon ja ei-olemisen ero on perimmäinen lähtökohta kaikelle muulle.

Fysikaalisen näkökulman mukaan puolestaan ajatellaan, että luonnontieteissä on havaittu ilmiöitä, jotka viittaavat siihen, että olemisen ja ei-olemisen ero on jollain tasolla peruslähtökohtana koko todellisuudelle. Tämä pätee universumin syntyyn ja kvanttifysiikkaan seuraavasti: nykyisen fysiikan mukaan universumi on voinut syntyä kvanttitason fluktuaatiosta – eli tila, jossa ei ollut mitään, ei ollutkaan täysin tyhjä, vaan sisälsi kvanttiepävarmuuksia. Kvanttikenttäteoria osoittaakin, ettei täydellinen tyhjyys voi olla täysin stabiili tila, vaan kvanttikentissä syntyy spontaanisti hiukkasia ja antihiukkasia, jotka tulevat olemassaoloon ja häviävät hetkessä. Tämä tarkoittaa, että olemisen ja ei-olemisen välinen ero on aktiivinen ja jatkuvasti toimiva prosessi kvanttitasolla. Tämä voisi viitata siihen, että olemassaolo itsessään on seurausta siitä, ettei ”ei mitään” voi pysyä täydellisenä ei-minään – erottelu olemisen ja ei-olemisen välillä tuottaisikin näin todellisuuden.

Termodynamiikka ja sen epästabiilius kertovat suhteestaan ei-olemassaololle puolestaan seuraavaa: termodynamiikan toinen pääsääntö sanoo, että järjestelmät pyrkivät aina kohti suurempaa entropiaa (epäjärjestystä). Jos otamme ei-olemisen absoluuttisena lähtökohtana, se olisi tila, jossa ei ole energiaa, ei informaatiota, ei järjestystä – mutta silloin siitä ei myöskään voisi syntyä mitään. Koska kuitenkin todellisuus on olemassa, tämä viittaa siihen, ettei ”ei mitään” ole stabiili tila. Näin ollen olemassaolon ja ei-olemassaolon raja synnyttää järjestystä, koska täysin tyhjä tila ei voi pysyä sellaisenaan. Olemassaolo voi siis syntyä, koska ei-olemassaolo ei voi olla täysin kestävää. Erottelu olemisen ja ei-olemisen välillä synnyttää luonnollisen epäsymmetrian.

Luonnonlakien syntymiseen puolestaan olemisen ja ei-olemisen erosta voidaan esittää seuraavaa: jos vain koherentit ja epäristiriitaiset säännöt voivat säilyä ja monistua, tämä voi olla suora seuraus siitä, että todellisuuden täytyy olla olemassa. Tämä tarkoittaa, että kaikki lait, jotka sallivat pysyvyyden ja kehityksen, syntyvät siitä, että olemisen ja ei-olemisen ero tuottaa järjestyksen. Tämä tarkoittaa, että luonnonlait eivät ole sattumanvaraisia, vaan ne ovat seurausta olemisen ja ei-olemisen välisestä dialektiikasta.

Luonnonlakeihin voitaisiinkin näin ehkä suhtautua kiihkottomasti ja välttämällä absolutismia: ne voivat muuttua tai eivät muutu, mutta ne eivät ole totuutta, vaan kumpuavat perustavimman todellisuuden toiminnasta. Näin ollen olisi myös epätodennäköistä, että laajat fysiikan makrolait voisivat muuttua, koska ne kumpuavat alemman tason toiminnasta, joka makrotasolla aina vakinaistuu. Jos ne muuttuisivat paljon, se vaatisi ehkä jonkinlaisen kosmisen tietoisuuden ja intention eli aikomuksen, jota voi olla vaikea johtaa kvanttitasosta.

Tähän kaikkeen liittyen on myös havaittu, että todellisuudessa on paljon dikotomioita, ehkä juuri siitä syystä, että perustavin tai perustavimmat kysymykset ratkaistaan niin. Informaatioteoria ja emergenssi esittävät esimerkiksi tähän liittyen, että informaatioteoreettisesti olemisen ja ei-olemisen välinen ero vastaa binaarista logiikkaa, jossa nolla (0) ja yksi (1) muodostavat kaiken informaation perustan. Kaikki järjestelmät, joissa on informaatiota, perustuvat eroon olemisen ja ei-olemisen välillä. Tästä syystä jokainen laskennallinen prosessi, jokainen kvanttitilan mittaus ja jokainen havainto perustuvat siihen, että jotain on tai ei ole olemassa. Tämä tarkoittaa, että olemisen ja ei-olemisen erottaminen on todellisuuden ja tietoisuuden kannalta välttämätöntä, koska ilman sitä mitään järjestelmällistä ei voi syntyä.

Oleminen ja ei-oleminen

Teoriani pohjalta voidaan edelleen ajatella, että todellisuuden perimmäinen oleminen koostuu koherentin ja ei-koherentin erosta, eikä binäärisestä olemisesta tai ei-olemisesta. Olemisesta ja ei-olemisesta on mahdollista ajatella myös binäärisesti, mutta oleminen voi kuitenkin ottaa kaikki koherentit muodot eli suuremman määrän kuin vain pelkän olemisen yhden vaihtoehdon. Ei-oleminen puolestaan olisi samaa kuin epäkoherenttius.

Edellä esittämäni ero tulee myös esiin tavallisten tietokoneiden – jotka toimivat binäärisesti – ja monimutkaisemmin toimivien kvanttitietokoneiden välillä, mutta jälkimmäisten toiminnan edellytyksenä kuitenkin on koherenssi. Tästäkin seuraa, ettei oleminen ole binäärinen, vaan spektraalinen: on monia tapoja olla olemassa, kunhan ne ovat koherentteja. Tällöin ei-oleminen tarkoittaa yksinkertaisesti rakenteita tai tiloja, jotka eivät ole koherentteja, eivätkä siis pysy yllä tai vaikuta muihin rakenteisiin tai tiloihin.

Voidaan myös ajatella, että todellisuuden voimat, kuten esimerkiksi gravitaatio ovat myös olemassa, vaikka eivät aineen muodossa, ja että ne voivat ottaa aineellisen olemisen muodon vain koherenssin kautta. Tämäkin tukee tätä edellisten lauseiden näkökulmaa: todellisuuden perimmäinen taso ei koostu olemisesta ja ei-olemisesta, koska tämä ei anna vastausta esimerkiksi siihen, miten luonnonvoimat ovat todellisuudessa. Sen sijaan ne ovat olemassa, vaikkeivät aineen tasolla. Vain koherenssin pohjalta syntyy aineellista olemista. Oleminen laajemmin tarkasteltuna ei kuitenkaan itsessään tarkoita aineellisuutta, vaan vaikuttavuutta ja pysyvyyttä koherentissa järjestelmässä. Luonnonvoimat ovat koherentteja vaikutusmekanismeja, jotka eivät tarvitse aineellista kantajaa, mutta voivat ilmentyä aineellisesti, kun ne osallistuvat aineen muotoutumiseen.

Tämä erottaa oleellisen ja funktionaalisen vaikuttavuuden olemassaolon puhtaasta aineellisesta ontologiasta. Väite, että voimat voivat ottaa aineellisen muodon vain koherenssin pohjalta, konkretisoi teorian perusväitteen: ei ole olemassa erillistä aineen ja energian todellisuutta, vaan koherentti rakenne mahdollistaa niiden yhtenäisen ilmenemisen. Voimat, kuten gravitaatio tai sähkömagneettinen kenttä, ovat olemassa olevia vaikutuksia, mutta ne tulevat havaittavaksi ja niille tulee muoto vasta, kun ne osallistuvat koherenttiin kokonaisuuteen (esimerkiksi massan vaikutus aika-avaruuden geometriassa tai kentän vaikutus varattuun hiukkaseen). Tämä näkökulma tuo esiin sen, että koherenssi ei vain ikään kuin valitse, mikä säilyy, vaan myös mahdollistaa sen, että vaikutukset voivat konkretisoitua muodoiksi.

Fysiikassa olemassaolon ja ei-olemassaolon ero näkyy siis niin kvanttifysiikassa, termodynamiikassa ja luonnonlakien valikoitumisessa. Matemaattisesti ja loogisesti olemisen ja ei-olemisen erottaminen on perusta kaikille sääntöjärjestelmille, koska ristiriitaiset järjestelmät eivät voi olla pysyviä. Metafyysisesti olemisen on pakko olla ensisijainen tila, koska täydellinen ”ei mitään” ei voi olla olemassa.

Miten tämä kaikki edellä esittämäni liittyy ja päivittyy suhteessa omaan teoriaani koherentista emergentismistä? Oma teoriani esittää edelleen, että se, mikä on olemassa, on sisäisesti koherenttia rakenteidensa, mutta myös ennen kaikkea toimintaperiaatteidensa suhteen. Näin ainoastaan se, mikä pystyy toimimaan suhteessa itseensä ja ympäristöön, voi olla todellisuudessa olemassa enemmän kuin vain mahdollisuuden tasolla. Todellisuus, ja ennen kaikkea materia, koostuukin siitä, mikä on koherenttia ja ristiriidatonta suhteessa muuhun (koherentimmat suhteessa ympäristöönsä esimerkiksi valtaavat aina eniten tilaa todellisuudessa, koska ne säilyvät ja monistuvat parhaiten), mutta ennen kaikkea suhteessa itseensä. Jos jokin vaihtoehtoinen mahdollisuus ei sisällä tätä, se ei voi toteutua oman mahdottomuutensa ja ristiriitojensa takia.

Alkutilanteessa kaikki on siis teoriani mukaan kvanttitasolla mahdollista. Tämä määrittää todellisuuden toiminnan perimmäisen tason, mutta vain ne mahdollisuudet, jotka eivät hajota itseään tai hajoa itsestään, pystyvät laajenemaan ja monistumaan. Tämä luo ikään

kuin todellisuuden suodattimen, joka automaattisesti tuottaa järjestystä ja toistettavuutta. Siten todellisuus koostuu olemisesta ja siihen liittyvistä mekanismeista, jotka ovat jo itsessään ristiriidattomia. Luonnonlakien voitaisiin esittää muodostuvan pohjimmiltaan näin, vaikka muitakin vaihtoehtoja tälle on. Tällainen ajatus voisi myös poistaa tarpeen luonnonlaeille siinä merkityksessä, jona niitä nyt ajattelemme.

Voisiko puolestaan laajennettuna kaikki todellisuudessa ilmenevä emergenssi ja tietoisuuskin perustua tähän edellä esittelemääni periaatteeseen, jos sitä sovelletaan laajemmin? Voisiko olevan ja ei-olevan suhde synnyttää emergenttejä ilmiöitä, jotka ovat enemmän kuin osiensa summa ja jotka ilmenevät koherenttina kokonaisuutena ilman sisäisiä ristiriitoja? Tähän liittyen voidaan siis esittää, että tietoisuus voitaisiin ymmärtää emergenttinä ilmiönä, joka syntyy järjestelmän sisäisen järjestyksen ja epäristiriitaisuuden seurauksena. Ajatus ja ajattelu itsessään ovat olemisen ja ei-olemisen erottelua – tietoisuus syntyy, kun se erottelee havaintoja ja muodostaa niiden pohjalta uusia merkityksiä. Tämä tarkoittaa, ettei tietoisuus ole vain emergentti ilmiö biologisessa järjestelmässä, vaan se voi olla itse asiassa seurausta todellisuuden perimmäisestä rakenteesta.

Yksi toinen keskeisimmistä koherentin emergentismin kehittämiseen liittyvistä oivalluksista on seuraava: se, mikä on olemassa, ei ole välttämättä kaikilta osin identtinen sen kanssa, miten se toimii, ja pienetkin erot kokonaisuuksissa voivat johtaa erilaisiin toimintamekanismeihin ja mahdollisuuksiin. Olemassaolo viittaa kuitenkin lopulta todellisuuden perustavanlaatuisiin osatekijöihin: kvanttikenttiin, hiukkasiin, aika-avaruuteen ja energiaan. Toiminta puolestaan tarkoittaa sääntöjä, rajoituksia ja vuorovaikutusta, jotka muovaavat näiden osatekijöiden käyttäytymistä ja synnyttävät emergenttejä ilmiöitä.

Edellä esittämäni erottelu on havaittavissa useilla tieteenaloilla:

• Fysiikassa: Kvanttimekaniikka osoittaa, että kaikki mahdolliset tilat ovat superpositiossa, mutta dekoherenssin ja havainnoinnin funktio määrää, mitkä tilat toteutuvat mitattavassa todellisuudessa. Aaltotoiminto sisältää kaikki mahdollisuudet, mutta mittauksen – tai ympäristön kytkeytymisen – seurauksena muodostuu klassinen todellisuus.

• Biologiassa: DNA-molekyylit ovat vakaita rakenteita, mutta niiden toiminta riippuu solun kontekstista, säätelymekanismeista ja ympäristön syötteistä. Geenien ilmentyminen noudattaa monimutkaisia kuvioita, jotka eivät perustu vain geneettiseen materiaaliin, vaan myös epigeneettiseen säätelyyn ja palautemekanismeihin.

• Tietoisuudessa: Neuronit ja synapsit ovat fyysisiä olioita, mutta tietoisuuden toiminta syntyy niiden dynaamisesta vuorovaikutuksesta useilla tasoilla: synaptiset impulssit, hermoverkkojen oskillaatiot ja verkostojen integraatio yhdessä tuottavat tietoisuuden kokemuksen.

Näin ollen koherentti emergentismi vahvistuu myöntämällä, ettei pelkkä olemassaolo määrää toimintaa – sen sijaan toiminta on emergentti ominaisuus, joka syntyy alemman tason osatekijöiden vuorovaikutuksesta. Keskeinen ajatus tähän liittyen on jälleen myös se, ettei kokonaisuuden toiminta ole aina johdettavissa yksikön toiminnasta. Tätä tukevat esimerkiksi se, ettei veden märkyys ole johdettavissa yksittäisistä vesimolekyyleistä, eivätkä myöskään pyörremyrskyjen liikkeet niiden yksittäisistä toiminnoista, tai lintuparven liikkeet yhden linnun liikkeistä (lintuparven voidaan myös ajatella pysyvän yhdessä keskinäisen koherenssinsa ansiosta.) Märkyys ei ole yksittäisen molekyylin ominaisuus, vaan emergentti ilmiö, joka syntyy vesimolekyylien kollektiivisesta järjestäytymisestä ja vuorovaikutuksesta toistensa ja ympäristön kanssa. Pyörremyrsky puolestaan on esimerkki dynaamisesta emergenssistä, jossa monimutkainen rakenne ja liike syntyvät yksinkertaisista osatekijöistä ilman ulkopuolista ohjausta.

Vielä koherenteista säännöistä

Voiko koherentin emergentismin teorian ulottaa edellä mainitun lisäksi vielä laajemmin siihen, että ainoastaan keskenään koherentit säännöt saavat aikaan monistuvaa todellisuutta ja siksi ne automaattisesti valikoituvat käyttöön itsestään? Voidaan esittää, että tämä on ajatus, jossa yhdistyvät emergenssi, luonnonlait ja itseorganisoituminen. Tarkastelen tätä kysymystä fysikaalisesta, matemaattisesta ja filosofisesta näkökulmasta, samoin kuin sitä, voiko tämä periaate olla kaiken todellisuuden perusta.

Filosofisesta näkökulmasta vastauksena kysymykseen, onko tämä epäristiriidan periaate luonnollinen periaate todellisuudelle, voidaan esittää seuraavaa:

1.Jos jokin ei ole koherentti, se ei voi säilyä olemassa pitkällä aikavälillä.

2.Jos jokin ei voi monistua tai replikoitua, se katoaa ajan myötä.

3.Siksi luonnossa havaitsemamme lait ja rakenteet ovat juuri niitä, jotka ovat sekä koherentteja että monistuvia.

4.Emergenssi ei siis ole sattumaa, vaan seurausta tästä valintaprosessista.

Edellä esittämäni ajatukset liittyvät myös antrooppiseen periaatteeseen: havaitsemme luonnonlait sellaisina kuin ne ovat, koska vain ne mahdollistavat monimutkaisuuden ja havaitsijoiden olemassaolon. Näin tietyssä mielessä todellisuuden luonne voitaisiin nähdä tässäkin kehäpäätelmänä, mistä jo kirjoitin aiemmin. Mutta tällä kehäpäätelmällä ei pitäisi oman näkemykseni mukaan ajatella oikeutusta: todellisuus ei ole olemassa siksi, että tietoisuus voisi kokea sen.

Fysiikassa tunnetaan myös ilmiöitä, joissa tietyt lait ja järjestykset ikään kuin valikoituvat itsestään, koska ne ovat stabiileja ja monistuvia. Jos koherentit säännöt mahdollistavat monistuvan ja itseään ylläpitävän järjestelmän, ne voivat luonnollisesti valikoitua ilman ulkoista ohjausta. Kvantti- ja hiukkasfysiikassa tunnetaan spontaanin symmetriarikkomisen ilmiö, jossa tietyt luonnonlait valikoituvat itsestään stabiiliuden periaatteella. Esimerkiksi Higgsin mekanismissa tyhjiö ei ole täydellisen symmetrinen, vaan tietyt kentät saavat massan, mikä johtaa aineen stabiiliin olemassaoloon. Vastaavasti alkuräjähdyksen jälkeisessä universumissa tietyt voimat ja hiukkasominaisuudet valikoituivat, koska ne mahdollistavat vakaan ja jatkuvan rakenteen muodostumisen. Tämä antaa perusteita ajatukselle, että luonnonlait ja vuorovaikutussäännöt eivät ole satunnaisia, vaan ne syntyvät siksi, että vain koherentit ja monistuvat lait voivat säilyä.

Kompleksisten järjestelmien teoriassa tunnetaan puolestaan itseorganisoituminen, jossa monimutkaiset järjestelmät muodostavat spontaanisti koherenssia, koska vain tietyt tilat mahdollistavat jatkuvan ja stabiilin kehityksen. Esimerkiksi elämä on kehittynyt tietyistä molekyyleistä siksi, että vain ne mahdollistavat itsensä replikoimisen eli monistamisen (DNA/RNA). Tämän lisäksi faasimuutoksissa tietyt olomuodot vakiintuvat, koska ne ovat termodynaamisesti stabiileja tietyissä olosuhteissa. Tämä tukee ajatusta, että vain koherentit säännöt säilyvät ja valikoituvat itsestään, koska epäkoherentit rakenteet eivät ole kestäviä tai monistuvia. Tämä voidaan yhdistää teoriaani vielä uudestaan niin, että epäkoherentit säännöt eivät voi luoda mitään ja koska olemisen säännöt ovat sisäänrakennettuja olemiseen, oleminen on jatkuvaa valintaa olemisen ja ei-olemisen välillä, joista jälkimmäinen ei toteudu oman mahdottomuutensa takia.

Voidaanko tämä ulottaa matemaattiseenkin näkökulmaan? Voiko koherenttien sääntöjen valikoituminen olla yleinen matemaattinenkin periaate? Matemaattisesti voidaan osoittaa, että kaikissa järjestelmissä, joissa on itseään toistavia ja monistuvia rakenteita, ainoastaan koherentit säännöt voivat säilyä olemassa. Kaoottisissa järjestelmissä pienet epäkoherenssit moninkertaistuvat nopeasti, mikä tarkoittaa, että vain vakautta tuottavat säännöt voivat säilyä pitkällä aikavälillä. Esimerkiksi ilmastojärjestelmässä epästabiilit tilat katoavat nopeasti ja vain tietynlaiset vakiintuneet sääolosuhteet ovat mahdollisia. Tämä tukee ajatusta, että epäkoherentit säännöt eivät säily pitkään, vaan katoavat järjestelmästä itsestään.

Tietojenkäsittelytieteessä on myös havaittu, että vain tietyt matemaattiset säännöt voivat tuottaa monistuvaa informaatiota. Algoritmisessa kompleksisuusteoriassa onkin havaittu, että vain ne säännöt, jotka voivat rakentaa koherentteja rakenteita, säilyvät pitkällä aikavälillä. Tämä näkyy esimerkiksi soluautomaatissa, jossa jotkut säännöt johtavat stabiileihin rakenteisiin ja toiset vain kaoottiseen häviämiseen. Nämä esimerkit viittaavat siihen, että monistuvuus ja säilyminen edellyttävät aina koherenssia.

Esittämäni ajatukset liittyvät myös ontologiseen emergenssiin, jossa korkeamman tasoiset säännöt eivät ole irrallisia, vaan ne valikoituvat, koska ne mahdollistavat koherentin toiminnan alemmilla tasoilla. Ovatko koherentit säännöt sitten väistämättömiä? Kysymykseen voidaan puolestaan vastata näin: voisiko olla mahdollista, että maailmankaikkeus olisi epäkoherentti ja silti olemassa? Jos näin olisi, se tarkoittaisi, että kaikki ilmiöt olisivat kaoottisia ja epävakaita eikä mitään pysyvää voisi syntyä. Tämä tarkoittaa, ettei järjestäytynyt todellisuus voi olla epäkoherentti, koska se ei säilyisi ajan myötä. Näin ollen emergenssi ja luonnon järjestys eivät ole mielivaltaisia, vaan ne nousevat luonnostaan, koska vain ne voivat säilyä. Tämä vastaus sopisi tulokulmaani myös siltä osin, ettei se vaatisi ulkoista selitystä todellisuuden kehitykselle. Jos taas näin ei olisi, niin miten erilaiset todellisuuden osat voisivat olla osa samaa todellisuutta, jos ne olisivat absoluuttisessa mielessä ristiriidassa keskenään?

Sisäisesti ristiriitaisesta periaatteesta tai periaatteista ja niihin liittyvästä toiminnasta ei siis näkemykseni mukaan voi syntyä mitään koherenttia ja itseään suurempaa. Tämä on teoriani perustavin kanta. Jos se ei siis päde perustaviin olemisen mekanismeihin, niin se pätee ainakin olemisen sääntöihin. On kuitenkin vielä lopulta tietenkin avoin kysymys, onko todellisuuden perimmäinen luonne sen toimintasäännöt vai oleminen, vai molemmat. Tätä ei tietenkään välttämättä milloinkaan voida todistaa suuntaan taikka toiseen.

Ehkä monimutkaisuus kokonaisuutena tulee pohjimmiltaan myös olemisesta ja ei-olemisesta, kuten tietokoneen binäärijärjestelmä tai life-simulaatio. Kokonaisuus olisi siis monimutkainen vain siitä näkökulmasta ja lähtökohdasta. Ei olisi kuitenkaan välttämätöntä vaatia koherenssia. Voi riittää, että säännöt jollain tavalla ovat koherentteja, muttei sekään ole välttämättä pakollista. Ehkä vain riittää, että on olemassa säännöt ja niiden pohjalta mahdollinen kokonaisuus. Sääntöjen tulisi kuitenkin olla keskenään ristiriidattomia. Samoin kokonaisuus, joka ei toimi, ei kehity eikä lisäänny. Silloin koherenssivaatimus ohjaisi joka tapauksessa todellisuutta myös laajemmassa evolutiivisessa mielessä, samoin kuin mahdollisesti myös elotonta ainetta. Ongelma on kuitenkin se, ettei kokonaisuus voi hallita täysin yksiköitä eivätkä ne itseään suhteessa kokonaisuuteen, ja tästä syntyy väistämättä jollain tasolla ongelmia ja epäkoherenssia.

Lisää pohdintaa koherenttien sääntöjen välttämättömyydestä

Voidaanko ajatella vielä tarkemmin tämän lisäksi, että myös koherentit säännöt siivilöityvät epäristiriidan vaatimuksesta perimmäisellä tasolla? Tämä on kysymys, joka koskee todellisuuden perimmäistä rakennetta, luonnonlakien syntyä ja emergenssin pohjautumista loogiseen koherenssiin. Tarkastelen tätä kysymystä loogisesta, fysikaalisesta ja metafyysisestä näkökulmasta sekä arvioin, voiko epäristiriitaisuuden vaatimus olla perimmäinen valintakriteeri koherenttien sääntöjen säilymiselle.

Logiikassa ja matematiikassa epäristiriitaisuus on perusta kaikille toimiville järjestelmille. Gödelin epätäydellisyyslauseet osoittavat, että kaikissa riittävän monimutkaisissa järjestelmissä on joko epätäydellisyyttä tai ristiriidattomuusvaatimus, mutta ristiriitainen järjestelmä romahtaa välittömästi, koska se mahdollistaa minkä tahansa väitteen todistamisen (eli trivialismin). Tämä tarkoittaa, että jos jokin sääntöjärjestelmä on täysin ristiriitainen, se ei voi olla vakaa eikä tuottaa johdonmukaista todellisuutta. Tästä seuraa, että vain epäristiriitaiset järjestelmät voivat jatkaa olemassaoloaan ja tuottaa järjestäytynyttä rakennetta. Logiikan tasolla tämä tukee ajatusta, että koherentit säännöt valikoituvat luonnostaan, koska vain ne voivat muodostaa järjestäytyneen ja kestävän rakenteen. Epäkoherentit säännöt hajoavat joko sisäisten ristiriitojen takia tai siksi, että ne eivät pysty ylläpitämään monistuvaa todellisuutta.

Millainen sitten on metafyysinen näkökulma kysymykseen: onko epäristiriitaisuus kaiken olemassaolon ehto? Filosofisesti voidaankin kysyä, onko epäristiriitaisuus välttämätön olemassaolon ehto. Tähän voidaan puolestaan vastata näin: jos kaikki mahdolliset säännöt olisivat sallittuja, olisi myös ristiriitaisia sääntöjä. Jos ristiriitaiset säännöt voisivat säilyä, ne loisivat loogisesti mahdottomia tiloja, kuten samanaikaisesti olemassa ja ”ei olemassa” olevia asioita. Tämä merkitsisi, ettei todellisuudessa voisi olla johdonmukaista järjestystä, koska mikä tahansa sääntö voisi päteä ja samalla olla pätemättä. Jos hyväksymme, että maailmassa on järjestystä ja syy-seuraussuhteita, tämä jo itsessään viittaa siihen, että todellisuudessa voi esiintyä vain epäristiriitaisia sääntöjä. Tästä seuraa, että koherentit säännöt eivät vain valikoidu itsestään, vaan ne ovat myös ainoat mahdolliset säännöt, jotka voivat olla olemassa pitkällä aikavälillä. Tämä voisi tarkoittaa, että kaikki, mitä havaitsemme, on olemassa, koska se on koherenttia – ja kaikki, mikä on epäkoherenttia, joko romahtaa tai ei milloinkaan ilmesty todellisuuteen.

Ristiriidattomuuden laki tukee myös laajemmin tätä: Aristoteleen mukaan ristiriidattomuuden laki tarkoittaa, ettei sama asia voi yhtä aikaa olla olemassa ja olla olematta samassa suhteessa. Tämä periaate on olennainen osa hänen metafysiikkaansa ja ontologiaansa. Parmenides puolestaan esitti, että olemassaolo tuli todistaa ja ei-oleminen kieltää, mikä korostaa olemisen ja ei-olemisen välistä eroa. Hän totesi: ”Olemista näet on, ja ei-mitään ei ole”, mikä tarkoittaa, että olemassaolo on, mutta ei-oleminen ei ole.

Millainen on sitten fysikaalinen näkökulma tähän lähestymistapaan, joka huomioi epäristiriitaisuuden ja luonnonlakien valikoitumisen? Luonnontieteissä on havaittavissa sääntöjen luonnollinen valikoituminen, jossa vain koherentit ja epäristiriitaiset rakenteet voivat säilyä. Fysikaalisten lakien vakaus selittyy silloin näin: universumimme lait näyttävät olevan hienosäädettyjä, eli ne sallivat järjestyksen muodostumisen (esimerkiksi gravitaatio, sähkömagneettiset voimat). Jos luonnonlait olisivat sisäisesti ristiriitaisia, ne eivät voisi tuottaa stabiilia universumia. Esimerkiksi jos energian säilymislaki ei pitäisi paikkaansa, universumi voisi hajota kaaokseen. Vain koherentit luonnonlait voivat synnyttää ja ylläpitää kompleksisia järjestelmiä, kuten atomeja, planeettoja ja elämää.

Spontaani symmetriarikko ja luonnon vakioiden ikään kuin valikoituminen puolestaan kertovat tässäkin yhteydessä seuraavaa: alkuräjähdyksen jälkeen universumi valitsi tiettyjä lainalaisuuksia, jotka mahdollistivat stabiilit rakenteet (esimerkiksi kvanttiväridynamiikan ja sähköheikon vuorovaikutuksen erottautuminen). Tämä viittaa siihen, että epäkoherentit säännöt ikään kuin häviävät, koska ne eivät johda järjestäytyneeseen maailmaan. Näiden havaintojen perusteella fysiikka tukee ajatusta, että vain epäristiriitaiset ja koherentit säännöt voivat valikoitua luonnollisesti, koska ristiriitaiset säännöt johtaisivat universumin rakenteelliseen romahtamiseen.

Onko sitten koherenttien sääntöjen automaattinen valikoituminen kaiken perusta? Kyllä, tieteellisesti, matemaattisesti ja filosofisesti on perusteltua sanoa, että vain koherentit säännöt voivat säilyä ja monistua todellisuudessa. Tämä tarkoittaa, ettei luonnon emergenssi ole sattumaa, vaan tulos luonnollisesta valikoitumisprosessista, jossa vain kestävät ja monistuvat rakenteet voivat säilyä olemassa. Jos jokin sääntö ei ole koherentti, se johtaa joko kaoottiseen romahtamiseen tai katoamiseen järjestelmästä. Siksi voimme odottaa, että kaikki havaitsemamme emergentit ilmiöt noudattavat tiettyä järjestystä ja koherenssia.

Tämä voisi olla koherentin emergentismin perimmäinen periaate:

• Kaikki monistuva todellisuus on syntynyt, koska vain koherentit säännöt voivat säilyä ja monistua.

• Tämä tarkoittaa, että universumi toimii itseorganisoituvana järjestelmänä, jossa vain koherentit rakenteet voivat kehittyä ja säilyä olemassa.

• Emergenssi ei ole sattumanvaraista, vaan seurausta siitä, että vain koherenssi luo pitkäkestoisia ja järjestäytyneitä rakenteita.

Tämä olisi perustavanlaatuinen näkemys todellisuudesta, jossa yhdistyvät fysiikka, kompleksisuusteoria ja filosofinen koherentti emergenssi yhdeksi kokonaisuudeksi.

Mikä voisi siis olla vastaus kysymykseen: ovatko epäristiriitaiset säännöt ainoa mahdollisuus? Se voisi olla tämän kaltainen: matemaattisesti vain epäristiriitaiset järjestelmät voivat olla stabiileja ja tuottaa johdonmukaista todellisuutta. Fysiikassa luonnonlait näyttävät valikoituvan siten, että vain vakaat ja itseään ylläpitävät (koherentit) säännöt jäävät olemassaoloon. Metafyysisesti ristiriitainen järjestelmä olisi epälooginen eikä voisi olla olemassa, koska se sisältäisi samanaikaisesti vastakkaisia totuuksia.

Jos puolestaan todellisuudessa kaikki mahdollisuudet ovat avoinna, mutta vain mahdolliset toteutuvat, tämä voisi myös poistaa tarpeen multiversumille: todellisuus pitäisi jo sisällään kaiken mahdollisen eikä mitään koherenttia ja laajemmassa mielessä olemassa olevaa voisi olla olemassa, jos säännöt tai rakenne olisivat toisenlaisia. Jos muita, eri säännöillä toimivia multiversumeja siis olisi olemassa, ne eivät voisi kehittyä koherenteiksi. Ainoat multiversumit, jotka voisivat olla olemassa, olisivat meidän todellisuutemme kaltaisia, niin rakenteeltaan kuin periaatteiltaan.

Todellisuus voisi näiden kvanttitason ristiriidattomien tapahtumien myötä puolestaan kehittyä erilaisten yksittäistenkin osiensa suhteen koko ajan monimutkaisempaan suuntaan, ilman tarvetta ulkopuoliselle ohjaukselle, aina elämään ja tietoisuuteen asti. Tietyissä olosuhteissa informaation käsittelyä optimoivat järjestelmät, kuten aivot, muodostaisivat kyvyn ennustaa ja mallintaa todellisuutta. Tämä mallinnus puolestaan synnyttäisi tietoisuuden tunteen, koska se on tehokas tapa hahmottaa ympäristöä ja reagoida siihen. Tietoisuus ei siis olisi metataso, vaan emergenttinen prosessi, joka syntyy, kun informaatiojärjestelmät kehittyvät tarpeeksi monimutkaisiksi.

Tästä teoriasta voidaan siis yleisesti todeta, ettei todellisuus ole staattinen sääntöjoukko, vaan dynaaminen verkko, joka valitsee itsensä ristiriidattomien

mahdollisuuksien joukosta. Se ei tarvitse ulkoista syytä tai metatasoa, vaan se yksinkertaisesti toimii niin kuin se voi toimia ilman, että se tuhoaa itseään tai olisi olematta. Jotain on siis olemassa siitä syystä, että tämä on välttämätöntä – kaikista mahdollisuuksista ”ei mitään” on vain yksi, muttei pysty monistamaan itseään koherentisti, ja siksi tähän pystyvät vaihtoehdot hallitsevat todellisuutta. Todellisuus on siis itse itsensä syy, koska vain ne periaatteet, jotka eivät johda ristiriitaan, voivat säilyä ja kehittyä.

Kehittyessään edelleen oleva on kuitenkin myös koko ajan kosketuksissa ei-olemisen mahdollisuuden kanssa, ja tästä esimerkiksi syntyy epäkoherenssia. Ehkä emergenssin synty liittyy myös tähän silloin, kun olemassa oleva reagoi olemattomuuteen. Ei-olemisen lisäksi kaikki olemassaolon vaihtoehdot ovat myös jossain määrin mahdollisia, ja niiden toteutuminen selittyy myös kvanttiepävarmuuden pohjalta. Tämä tarkoittaisi myös, että tilastollisesti harvinaiset tapahtumat tapahtuvat joskus, ja se tukee vuorostaan havaintoa siitä, että todellisuus on monimutkainen ja että siihen kuuluu paljon erilaisia osia.

Vielä syvällisemmin säännöistä

Filosofisesti emergenttien sääntöjen luonne herättää vielä lisää kysymyksiä: ovatko emergentit säännöt välttämättömiä? Vai voisiko järjestelmässä olla useita mahdollisia emergenttejä sääntöjä, jotka riippuvat alkuasetelmasta? Mitä tarkoittaa, että emergentit säännöt eivät ole redusoitavissa eli palautettavissa alkutilaansa? Onko kyse vain laskennallisesta vaikeudesta vai onko niissä jotain todella uutta? Voivatko emergentit säännöt olla ristiriitaisia? Voiko eri tasoilla olla sääntöjä, jotka näyttävät olevan keskenään ristiriidassa, mutta jotka ovat todellisuudessa vain samaa ilmiötä koskevia eri perspektiivejä? Yksi tapa ajatella tätä on supervenienssi: emergentit ominaisuudet riippuvat mikrotasosta, mutta niitä ei voida selittää pelkästään sen pohjalta. Tämä tarkoittaa, että emergentit lait eivät voi olla täysin mielivaltaisia, vaan niiden täytyy olla yhteensopivia alemman tason realiteetin kanssa, mutta silti itsenäisiä järjestelmätason sääntöjä.

Koherenttius voisi sääntöjen maailmassa päteä myös niin, että sääntöjen näkökulmasta tulee vain koherentteja muodostelmia. Kysymys, onko näillä määrätty suhde, on mielenkiintoinen. Onko siis kaikkien muodostelmien oltava välttämättä koherentteja aina sääntöihin nähden? Voisi olla mielenkiintoista, jos näin ei ole asian laita. Tämä voisi myös mahdollisesti selittää tietoisuuden syntyä. Toisaalta voidaan ajatella, ettei tämä voisi olla periaatteellisesti mahdollista tai että siinä on ainoastaan kyse näkökulman ottamisesta.

Tarvitseeko siis emergenttien sääntöjen aina olla ristiriidattomia? Lyhyt vastaus voisi olla: ei välttämättä, mutta ne eivät voi olla keskenään loogisesti kumoavia. Ristiriitaisuudesta eri tasojen välillä voidaan sanoa seuraavaa: kvanttifysiikka vs. klassinen fysiikka: kvanttimaailmassa hiukkaset voivat olla superpositiossa (useassa tilassa yhtä aikaa), mutta klassisen fysiikan tasolla tämä ei enää ilmene. Kvanttimaailman säännöt ja makromaailman säännöt näyttävät ristiriitaisilta, mutta ne eivät ole loogisesti ristiriitaisia, vaan soveltuvat eri tasoilla. Biologia ja kemia: elävissä soluissa esiintyy biologisia sääntöjä, kuten solun aineenvaihduntaa ja homeostaasia, mutta nämä säännöt eivät suoraan palaudu kemian lakeihin. Silti ne eivät ole keskenään loogisesti ristiriitaisia, vaikka niiden välillä voi olla epäintuitiivisia yhteyksiä. Psykologia ja neurotiede: ihmisen käyttäytymistä voidaan selittää neurotieteellisillä mekanismeilla, mutta psykologia voi käyttää kokonaan eri selitysjoukkoa, kuten persoonallisuutta, motivaatioita ja sosiaalista ympäristöä. Nämä tasot voivat näyttää ristiriitaisilta (esimerkiksi determinismi vs. vapaa tahto), mutta ne eivät välttämättä ole loogisesti ristiriitaisia, vaan ne voivat kuvata samaa ilmiötä eri tarkkuustasoilla.

Teoriani selitysvoimaa parantaa siis edelleen ajatus siitä, että kaikki se, mikä todellisuudessa on olemassa, ei välttämättä ole kaikilta ominaisuuksiltaan tai osa-alueiltaan täysin koherenttia sisäisesti tai suhteessaan ulkoiseen. Jos näin olisi, voitaisiin ajatella, että todellisuudessa olisi vain yhdenlaisia asioita ja rakenteita tai vain pieni määrä niitä. Ajatuksesta, että kaikkien mahdollisten tapahtumien täytyy olla mahdollisia jollain tasolla, voidaan johtaa seuraavaa: koska tämä ominaisuus on ainakin jollain tavalla olemassa myöhemminkin suurempien ja kehittyneempien kokonaisuuksien suhteen, ne voivat kehittyä eri tavalla ja osittain myös ristiriitaisesti. Todellisuuden rikkaus ja monimuotoisuus saisivat näin luontevan selityksen. Koherentin emergentismin onkin tähänkin liittyen tunnustettava, ettei kaikki rakenne ole täydellisen johdonmukaista.

Osittainen epäjohdonmukaisuus tarkoittaakin paikallisia epäjohdonmukaisuuksia, jotka eivät häiritse kokonaisrakennetta, vaan päinvastoin lisäävät emergentin monimutkaisuuden mahdollisuuksia. Tämä periaate ilmenee monin tavoin:

•Kvanttidekoherenssi: Vaikka kvanttisysteemit ovat superpositiossa, niiden vuorovaikutus ympäristön kanssa aiheuttaa dekoherenssia, mikä johtaa klassisiin, hyvin määriteltyihin tiloihin. Tämä prosessi suodattaa pois ei-johdonmukaiset mahdollisuudet ja varmistaa, että makroskooppinen todellisuus säilyy johdonmukaisena.

•Biologinen sopeutuvuus: Biologinen maailma hyötyy osittaisesta epäjohdonmukaisuudesta. DNA:n mutaatiot, stokastinen geeniekspressio ja ennakoimattomat hermoimpulssit tuovat mukanaan satunnaisuutta, joka edistää sopeutumista ja evoluutiota.

•Kognitiiviset järjestelmät: Ihmisaivot eivät toimi täysin synkronoituna koneena. Neuronaaliset verkostot tasapainoilevat kaaoksen rajalla, yhdistäen rakenteellisen järjestyksen satunnaisuuteen, mikä mahdollistaa joustavuuden, luovuuden ja ongelmanratkaisun.

Näin ollen todellisuus ei synny täydellisestä johdonmukaisuudesta, vaan vakauden ja dynaamisen epäjohdonmukaisuuden vuorovaikutuksesta.

Paikallinen vs. globaali ristiriidattomuus

Voidaan siis esittää, että emergentit säännöt voivat olla paikallisesti ristiriitaisia, mutta globaalisti ne eivät saa rikkoa koko järjestelmän koherenssia.

•Esimerkiksi talousjärjestelmät voivat sisältää sekä inflaatiota että deflaatiota ja näiden sääntöjen vaikutus riippuu talouden tilasta.

•Ekosysteemissä voi esiintyä paikallisia kilpailutilanteita, joissa eri lajien käyttäytyminen näyttää olevan ristiriitaista, mutta kokonaisuuden tasolla ne voivat säilyttää tasapainon.

•Kvanttikenttäteoriassa ilmiöitä kuvataan kahdella eri tavalla riippuen skaalasta, mutta teorian koherenssi säilyy.

Tämä viittaa siihen, että emergentit säännöt voivat sisältää paradokseja tai ristiriitaisilta vaikuttavia piirteitä, mutta järjestelmän on oltava itsensä kanssa johdonmukainen, jotta se säilyisi vakaana.

Edellä esittämääni liittyvä johtopäätös voisi olla seuraavanlainen:

•Emergenttien sääntöjen luonne on dynaaminen ja riippuvainen järjestelmästä. Ne voivat olla fysikaalisia lakeja, tilastollisia malleja tai adaptiivisia mekanismeja, mutta niitä ei voida redusoida pelkästään mikrotason tapahtumiin.

•Säännöt voivat olla ristiriitaisia paikallisesti, mutta eivät globaalisti. Eri tasoilla voi esiintyä säännöstöjä, jotka näyttävät olevan ristiriidassa keskenään, mutta kokonaisuuden on säilyttävä loogisesti koherenttina, jotta järjestelmä voi toimia.

•Emergentit säännöt voivat olla hierarkkisia. Tietyt lait voivat olla voimassa vain tietyllä monimutkaisuuden tasolla, eikä niitä voida soveltaa muihin tasoihin ilman muunnosta.

Lopullinen johtopäätös edellä esittämääni liittyen on seuraava:

•Emergentit säännöt eivät ole satunnaisia, vaan ne seuraavat järjestelmän koherenssista.

•Ne voivat näyttää ristiriitaisilta eri tasoilla, mutta kokonaisuus säilyttää yhtenäisyyden.

•Tämä mahdollistaa monimutkaisuuden, ilman että se rikkoo luonnon yhtenäisyyttä.

Edellä esittämäni voisi puolestaan johtaa ajatukseen siitä, ettei kokonaisuuden toiminta ole kokonaan redusoitavissa osien toimintaan. Tämä saa tukea monelta eri suunnalta: matemaattisesti ja laskennallisesti: kompleksisten järjestelmien käyttäytymistä ei voida ennustaa vain niiden osien perusteella, vaan se vaatii korkeampia selitystasoja; fysiikassa ja biologiassa: makrotason ilmiöt (ilmasto, elämä, tietoisuus) sisältävät säännönmukaisuuksia, joita ei voida johtaa suoraan mikrotason kuvauksista; kausaalinen vaikutus: ylätason ilmiöt voivat vaikuttaa takaisin alemman tason osiin, mikä osoittaa, ettei korkeampi taso ole pelkkä seuraus, vaan myös itsenäinen tekijä; ontologinen ja looginen perustelu: maailma ei ole pelkkä alkeishiukkasten summa, vaan siinä on eriytyneitä toiminnallisia tasoja, jotka eivät ole palautettavissa alkutilaansa.

Emergenssin näkökulmasta voidaan siis ajatella, että olemisen ja ei-olemisen välinen ero mahdollistaa uusien ominaisuuksien ja rakenteiden syntymisen, jotka eivät ole suoraan palautettavissa niiden osien ominaisuuksiin. Tämä emergenssi tapahtuu koherentisti ja ilman sisäisiä ristiriitoja, mikä mahdollistaa monimutkaisten järjestelmien, kuten elämän ja tietoisuuden, kehittymisen.

Jos myös luonnonlait – tai paremmin sanottuna todellisuuden toimintamekanismit – syntyvät pohjimmiltaan ristiriidattomista kvanttitason tapahtumista, voitaisiin ajatella, että myös ne on sisäänrakennettu todellisuuden toimintaan. Tästä syystä makrotodellisuus ja sen käyttäytyminen syntyisivät siis näin. Luonnonlaitkaan, jos niistä halutaan puhua, eivät näin olisi satunnaisia eivätkä vaatisi suunnittelijaa, vaan ne olisivat itsestään valikoituneita, koska ne mahdollistavat pitkäaikaisten, kehittyvien ja monistuvien rakenteiden olemassaolon.

Multiversumista, luonnonlaeista ja determinismistä

Jos palataan vielä pohtimaan sitä, että todellisuudessa kaikkien mahdollisuuksien tulisi olla mahdollista toteutua, miksi kokemamme todellisuus toimii vain yhdellä tapaa? Tähän liittyen voitaisiin esittää, että jos palataan todellisuutemme syntyhetkeen, löydämme kaksi mahdollista vastausvaihtoehtoa. Joko on vain olemassa tämä yksi kokemamme todellisuus, joka syntyi sattumalta ensimmäisestä kvanttitason tapahtumasta, tai vaihtoehtoisesti kaikki muut ensimmäiset kvanttitapahtuvat muodostavat omat todellisuutensa. Multiversumiteorian voitaisiin esittää kannattavan tätä jälkimmäistä vaihtoehtoa. Se on myös viety niin pitkälle, että jokainen mahdollisuus, joka milloinkaan voisi toteutua, muodostaisi oman universuminsa. Varsinkin tätä jälkimmäistä vaihtoehtoa on mahdotonta validoida tieteellisesti. Ehkä ensimmäinen kuitenkin voitaisiin olettaa paikkansa pitäväksi, jos nykyisestä maailmankaikkeudesta löydettäisiin havaintoja, jotka selittyisivät parhaiten toisen tai toisten universumien vuorovaikutuksesta meidän maailmankaikkeutemme kanssa.

Näihin kysymyksiin liittyy myös kysymys determinismistä. Jos jälkimmäinen multiversumiteoria on totta, todellisuus on deterministinen kaikkien mahdollisten tapahtumien suhteen.

Itse uskon kuitenkin siihen, että todellisuudessa on jotain epädeterminististäkin – kvanttitasolla voidaan yhden tulkinnan mukaan olettaa olevan jotain epädeterminististä, joten siitä syystä todellisuudessakin tulisi olla. Makrotodellisuuden muodostumista voidaan ennakoida hyvin deterministisestikin, mutta kvanttitasoa tutkittaessa huomataan, että tietyt tapahtumat tapahtuvat epädeterministisesti, joten siksi todellisuudessakin voidaan esittää olevan epädeterministisyyttä. Jos ensimmäinen ehdottamani malli multiversumista olisi totta, eli että ensimmäisen kvanttitapahtuman muutkin vaihtoehdot toteutuvat toisissa universumeissa, tämä selittäisi myös sen, miksi oma universumimme on sellainen kuin se on. Samaan aikaan se antaisi olettaa, ettei todellisuuden välttämättä tarvitse olla juuri tämän kaltainen ja se selittää myös sen, että todellisuuden toimintaperiaatteet ja luonnonlait voivat olla toisenlaisia toisissa multiversumin osissa. Se esittäisi siis, että jokainen alkuvaihtoehto loisi oman universuminsa, joka sitten toimisi omien periaatteidensa mukaan, muttei kvanttitasolla täysin deterministisesti.

Toinen vaihtoehto voisi puolestaan olla, että on olemassa vain tämä yksi todellisuutemme siitä syystä, että ensimmäinen ristiriidaton ja näin ollen monistuvaan mahdollinen kvanttitapahtuma on vain yksi ainoa mahdollinen ja että se puolestaan synnytti oman maailmankaikkeutemme. Tämä yksi ainoa vaihtoehto todellisuuden ilmenemiselle olisi silloin

ainoa, joka olisi ristiriidaton olemassaolonsa suhteen, ja kaikki muut vaihtoehdot olisivat

ristiriitaisia ja siksi ”ei-olemassaolevia”. Kaikki muut vaihtoehdot voisivat olla ristiriitaisia siitä syystä, ettei niiden kanssakäyminen ”ei-minkään” kanssa ole ristiriidatonta. Jos todellisuus voi syntyä ristiriidattomasti tyhjästä, se on mahdollinen. Jos se ei voi, se ei ole mahdollinen. Oma teoriani tukisi luultavasti tätä vaihtoehtoa, ottaen huomioon sen, miten siinä ajatellaan muusta todellisuudesta. Sen perusideat voitaisiin siis luontevasti ulottaa myös tähän. Voi tosiaan kuitenkin olla niin, että todellisuus on alussa kokeillut montaa eri tapaa olla ja se on päätynyt tähän meidän tapaamme, koska se on ainoa, joka on pystynyt kehittymään riittävästi.

Seuraavan pohdinnan voitaisiin myös toisaalta ajatella olevan totta teoriani mukaisesti: perimmäisellä tasolla todellisuudessamme aine ja energia ovat pohjimmiltaan samaa ja tämä on ainoa ristiriidaton tapa olla olemassa, koska kaikki muut ensimmäiset kvanttitason tapahtumat ovat siis ristiriitaisia siksi, ettei tämä päde niiden kohdalla. Aine ja energia voivat olla vain yhdellä tapaa yhtä, ja siksi tämä on ensimmäiselle kvanttitapahtumalle ainoa mahdollinen tapa tapahtua. Energia on todellisuuden perimmäinen luonne ja voima, ja ensimmäisessä kvanttitapahtumassa se otti ensimmäisen kerran aineen muodon sillä ainoalla tavalla, jolla tämä on mahdollista. Tähän voidaan myös lisätä ajatus siitä, että on olemassa vain yksi todellisuus kerrallaan, mutta että se voi olla syntynyt aiemmasta, erillisestä todellisuudesta ja synnyttää itsestään seuraavan todellisuuden tai niiden joukon. Näin multiversumiteoria voitaisiin nähdä myös tästä näkökulmasta.

Tutkitaan myös vielä toista vaihtoehtoa luonnonlaeille: luonnonlait jonkin tapaisella metatasolla määrittävät todellisuuden säännöt. Tämä voitaisiin ymmärtää verkon metaforalla niin, että alkuräjähdyksessä todellisuus oli pakattuna infinitesimaalisen pieneen pisteeseen ja että sen laajetessa samat toimintamallit, jotka olivat alkuräjähdyksen aikaan olleet voimassa, jatkoivat toimintaansa riippumatta siitä, miten suureksi verkko myöhemmin kasvoi. Koska todellisuus alkoi yhtenäisenä kokonaisuutena, luonnonlait ovat levinneet koko universumiin ja säilyneet muuttumattomina. Luonnonlait voisivat kuitenkin tässäkin tapauksessa olla myös yhteydessä kvanttitason periaatteisiin.

Palataksemme lopuksi vielä kysymykseen determinismistä: teoriaani pohjaten uskon, että todellisuudessa on aidosti sattumanvaraisuutta ja epädeterminismiä, kuten monet tulkitsevat kvanttifysiikkaa tänä päivänä. Pienimmällä mahdollisuuksien tasolla kaikki, minkä on mahdollista tapahtua, voi tapahtua, mutta tapahtumien kertaantuessa ja muodostaessa laajempia kokonaisuuksia näiden kokonaisuuksien mallintaminen ja ennustaminen muuttuvat monelta osin deterministiseksi. Kuitenkaan emme voi ajatella, että todellisuus kokonaisuutena olisi deterministinen, jos ajattelemme, ettei tämä päde täysin, aina ja kaikkialla.

Koherentin emergentismin perusajatusten kertaus ja laajentaminen

Teoriani mukaan todellisuus ei tee eroa olemisen ja ei-olemisen välillä – jos näin olisi, todellisuuden tulisi olla jollain tavalla tietoinen itsestään. Tästä syystä teoriani hylkää myös multiversumin teorian, ainakin sen laajennetun version, jossa jokainen uusi toiminnan mahdollisuus ja vaihtoehto loisi uuden, oman maailmankaikkeutensa. Mikäli näin olisi, todellisuuden tulisi olla entistä tietoisempi itsestään ja toiminnastaan.

Voidaan myös ajatella, ettei ole mahdollista vastata kysymykseen ”miksi?” (esimerkiksi: miksi on olemassa jotain?) ilman, että oletetaan jonkin olevan, siis ilman, että vastataan kysymykseen ”mitä?”. Teoriani vastaakin tähän yhdistämällä molemmat kysymykset vastaukseen, jonka mukaan oleminen on välttämätöntä ja sen on oltava olemassa koherentilla tavalla. Molempiin kysymyksiin voidaankin näin ainoastaan vastata yhdellä yhdistetyllä vastauksella. Nämä kaksi vaatimusta mahdollistavat myös siis yhdessä sen, että jotain on olemassa, samoin kuin sen, millä tavalla jotain on olemassa.

Olemisesta ja koherenssista

Oleminen ja koherenssi ovat erottamattomia ja toistensa syitä. Olemisen rakenne on koherenssin syy, ja se on mahdollinen vain olemassaolon pohjalta. Vain koherentit rakenteet, jotka kykenevät säilymään ilman ulkopuolista perustaa, voivat olla olemassa. Oleminen on siis koherentti tapa olla, ja sen rakenne on sen syy. Olemisen ei voida ajatella olevan ilman muotoa, eikä muoto voi olla olemassa ilman olemista – ne sulautuvat toisiinsa niin kvanttitasolla kuin metafysiikassakin. Oleminen on yhtä kuin tapa olla, joka on yhtä kuin koherenssi. Koherenssi on olemisen syy, muoto ja tarkoitus yhdessä. Olemisen ehto on sen tapa olla, joka on koherenssi.

Todellisuuden perimmäinen periaate on siis teoriani mukaan olemisen välttämättömyys: jotain on olemassa, koska se on välttämätöntä ja oleva voi olla olemassa ainoastaan koherentilla tavalla. Tämä koherenttius on sisäänrakennettu välttämättömänä olemisena, ei ulkoisena syynä tai vaatimuksena. Todellisuuden pienimmän yksikön olemassaoloon on siis sisäänrakennettuna sen toimintatavat. Tämä ei myöskään ole redusoitavissa mihinkään yksinkertaisempaan. Jos taas eksistenssi ja sen toimintatapa ovat erottamattomat, koherenssi voidaan nähdä siltana niiden välillä: koherenssi saa aikaan sen, että olemisesta ja sen toimintatavasta syntyy jotain aineellista ja kestävää.

Voidaan myös ajatella, että tämä perimmäinen epäreduktio syntyisi olemisen, ei-olemisen ja olemisen vaihtoehtojen välisestä kanssakäymisestä. Tämä periaate voisi lopulta kehittyessään olla keskeisin syy emergenssin nousuun ja kehittymiseen laajemmin todellisuudessa. Koska perustava taso ei ole redusoitavissa osiinsa, sitä ei ole myöskään kaikki sen päälle rakennettu. Logiikka on jo ennestään tuttu: kaiken kehittyneen olemassaolon tulee perustua ainakin jollain tasolla aiempaan. Koska todellisuus ei ole perimmäisellä tasollaan palautettavissa alkutilaansa, on luonnollista, että tämä tilanne kertaantuu laajemminkin.

Voidaan edelleen ajatella, että kaikki, mikä on olemassa, on koherenttia, muttei tautologiana vaan niin, että vuorovaikutus ja sen voimat voivat olla epäkoherentteja, muodostuen materiaksi vain koherentilla tavalla. Ja vaikka hetkittäin jotain epäkoherenttia todellisuuden eri toimintojen ja olemisen yhteen nivoutumisena mahdollisesti voisi syntyä, tämä ei pystyisi ylläpitämään itseään ja kehittymään edelleen.

Koherenssin voidaan myös ajatella ennen kaikkea syntyvän siksi, että siihen liittyvä yksikkö sen pohjalta kehittyy, monistuu ja säilyy paremmin. Se ei kuitenkaan toimi teleologisesti, vaan sattumalta, mutta että se sen jälkeen usein pysyy yllä ja kehittyy sekä tuottaa uusia entiteettejä takaisinkytkentämekanismien pohjalta. Koherenssin voidaankin näin ajatella olevan universaali kriteeri kehittymiselle ja säilymiselle. Jos taas ajatellaan edelleen aiemman pohdinnan pohjalta, että oleminen ja sen toimintatavat ovat erottamattomat, voitaisiin koherenssi juuri nähdä siltana olemisen ja sen toiminnan välillä, mikä tuottaisi aineellista toimintaa ja olemista.

Teoriallani on kuitenkin tosiaan riski ajautua liian suureen kehäpäätelmään, jos se määrittelee koherenssin ainoastaan kestävyydeksi – se, että kestävä säilyy, voidaan nähdä tautologiana. Teoriani voi kuitenkin vastata tähän määrittelemällä koherenssin emergentiksi optimointiperiaatteeksi, joka vaihtelee kontekstin mukaan. Esimerkiksi fysiikassa tämä koherenssi voisi tarkoittaa symmetriaa, biologiassa taas homeostaasia. Erilaiset järjestelmät operoivat näin eri tavoilla, mutta niitä yhdistävä logiikka ja tekijä ovat se, että vain koherentit rakenteet säilyvät. Koherenssi ei näin ole jäykkä sääntökirja, vaan dynaaminen ja universaali valintamekanismi, joka muovaa todellisuuden moninaisuutta. Seuraavaksi tarkastelen vielä tätä mekanismia hieman syvällisemmin.

Koherenssin mekanismi koherentissa emergentismissä

Koherentti emergentismi nojaa seuraavaan perusajatukseen: vain koherentit rakenteet säilyvät. Tässä viitekehyksessä koherenssi ei ole vain passiivinen ominaisuus tai kuvaileva termi, vaan aktiivinen mekanismi, joka määrittää, mitkä olemassaolon muodot voivat ilmaantua, säilyä ja kehittyä. Todellisuus ei perustu muuttumattomiin substansseihin tai ulkoapäin määrättyihin lakeihin, vaan jatkuvaan sellaisten rakenteiden valintaan ja vakiintumiseen, jotka ovat sisäisesti johdonmukaisia, energiataloudellisesti kestäviä ja informaatiosisällöltään yhteensopivia. Tämä koherenssin mekanismi mahdollistaa sen, että monimutkaisuus, järjestys ja merkitys voivat nousta esiin muuten kaoottisesta mahdollisuuksien avaruudesta.

Jotta mikä tahansa rakenne – olipa se fyysinen, informatiivinen, biologinen tai käsitteellinen – voi säilyä todellisuudessa, sen on täytettävä kaksi perustavanlaatuista ehtoa: energeettinen tasapaino ja informatiivinen koherenssi. Palaan näihin molempiin teemoihin vielä myöhemmin yleisemmällä tasolla.

Energeettisesti rakenteen täytyy olla kestävä. Sen on pystyttävä ylläpitämään itsensä tai vaihtamaan energiaa ympäristönsä kanssa ilman, että se romahtaa. Rakenne, joka kuluttaa liikaa energiaa tai rikkoo paikallista energian tasapainoa, hajoaa ja katoaa. Näin koherenssin mekanismi suodattaa pois ne konfiguraatiot, jotka eivät ole energian näkökulmasta elinkelpoisia.

Informatiivisesti rakenteen osien on oltava keskenään ristiriidattomia ja toisiaan tukevia. Koherentin järjestelmän osat vahvistavat toisiaan muodostamalla keskinäisesti johdonmukaisen ja itseään tukevan kuvion. Tämä suhteellinen integraatio mahdollistaa sen, että rakenne säilyy merkityksellisenä ja toimintakykyisenä sekä ajassa että vuorovaikutuksessa. Koherentti kokonaisuus voi näin osallistua laajempaan todellisuuteen, koska sen sisäinen logiikka ei romahda tarkastelussa tai kuormituksessa. Informatiivinen koherenssi tarkoittaa sitä, että rakenteen osat jakavat, välittävät tai ylläpitävät keskenään yhteensopivaa informaatiota – eli niiden suhteet eivät ole ristiriitaisia, vaan tukevat järjestelmän toimivuutta ja identiteettiä.

Energeettinen ja informatiivinen yhteensopivuus takaavat yhdessä sen, että vain sellaiset rakenteet, jotka kykenevät ylläpitämään eheyttään muuttuvassa ympäristössä, voivat säilyä. Nämä kaksi puolta ovat erottamattomia: energia ilman informatiivista järjestystä johtaa kaaokseen ja informaatio ilman energiaa jää toimettomaksi. Koherenssi tarkoittaa näiden yhdistymistä yhdeksi toimivaksi periaatteeksi.

Koherenssi ei synny yhdellä kertaa, vaan ilmestyy iteratiivisten, toistuvien itsevarmistusprosessien pohjalta. Järjestelmät ovat jatkuvassa vuorovaikutuksessa, mukautuvat ja järjestäytyvät uudelleen etsiessään tiloja, joissa niiden osat asettuvat keskenään vahvistaviin suhteisiin. Nämä konfiguraatiot eivät ole ennalta määrättyjä, vaan ne löytyvät toiminnan ja palautteen perusteella.

Kun järjestelmän osat resonoivat – kun niiden käyttäytyminen ja rakenteet täydentävät toisiaan ristiriitojen sijaan – ne alkavat vakauttaa toisiaan. Tämä itsevahvistuminen lisää koherenssia, jolloin järjestelmä säilyy pidempään, kestää häiriöitä ja kykenee liittymään laajempiin verkostoihin. Mitä koherentimpi rakenne on, sitä todennäköisemmin se toimii pohjana organisaation uusille tasoille.

Tämä koherenssin pohjalta tapahtuva emergenssin prosessi selittää, kuinka monimutkaisuus voi rakentua ilman ulkoista suunnittelua. Jokaisella tasolla koherentit rakenteet muodostavat alustan, jolle uutta koherenssia voi syntyä: atomit mahdollistavat molekyylit, molekyylit elämän, elämä mielen, ja kaikki nämä vaiheet rakentuvat sisäisen yhteensopivuuden ja palautteen ansiosta, jonka koherenssi mahdollistaa, eivät satunnaisten sääntöjen pohjalta.

Koherenssi on näin sekä suodatin että luoja: se valitsee sen, mikä voi säilyä, ja mahdollistaa sen, mikä voi kasvaa.

Koherenssin ontologinen luonne

Ehdotan, että koherenssi ymmärretään parhaiten dynaamisesti stabiilina, relatiivisena ja emergenttinä ominaisuutena, joka nousee perustavanlaatuisten entiteettien vuorovaikutuksista ja säätelee rakenteiden pysyvyyttä eri mittakaavoissa.

Kvanttitasolla koherenssi syntyy, kun superpositiossa olevat hiukkaset ylläpitävät yhdenmukaisia vaihe-eroja, kuten lomittuneissa tiloissa. Dekoherenssi tapahtuu, kun ympäristön vuorovaikutussuhteet häiritsevät tätä koherenssia, valiten vakaat (koherentit) tilat.

Korkeammilla tasoilla koherenssi ilmenee monimutkaisten järjestelmien vakautena, kuten solujen aineenvaihduntaverkostoissa tai yhteiskunnallisissa rakenteissa, joissa komponentit asettuvat linjaan ylläpitääkseen järjestelmän eheyttä.

Fysikaaliset rajoitteet, kuten energian minimointi tai entropian maksimointi, säätelevät niitä olosuhteita, joissa koherenssi voi ilmetä, liittäen sen termodynaamisiin ja informaatioteoreettisiin periaatteisiin. Määrittelemällä koherenssin vuorovaikutuksista emergenttinä ja fysikaalisten lakien rajoittamana ilmiönä sidomme sen havaittaviin prosesseihin ja vältämme tautologian.

Koherenssi ei ole olemassaolon syy, vaan ominaisuus, joka mahdollistaa pysyvyyden ja joka valikoituu itseorganisoitumisen dynamiikan pohjalta. Koherentit rakenteet harjoittavat alaspäin suuntautuvaa kausaatiota, jossa emergentit ominaisuudet (esimerkiksi tietoisuus, yhteiskunnallinen vakaus) rajoittavat alempien tasojen komponentteja. Tämä on ontologisesti merkittävää, sillä koherenssi välittää todellisuuden eri tasojen vuorovaikutuksen.

Määrittelemällä koherenssin emergenttinä ominaisuutena eikä välttämättömänä syynä vältämme kehäpäätelmän ”todellisuus on koherentti, koska se on olemassa”. Koherenssi nousee vuorovaikutussuhteista, eikä se ole ennalta annettu tila, vaan valikoituu fysikaalisten rajoitteiden perusteella.

Heisenbergin epätarkkuusperiaatteesta

Heisenbergin epätarkkuusperiaate, jonka mukaan emme voi samaan aikaan tietää tarkasti hiukkasen paikkaa ja nopeutta, voi myös antaa olettaa, että oleminen ja sen tapa olla ovat pohjimmiltaan samalla tapaa erottamattomat ja tästä periaatteesta johdettavissa. Tämän pohjalta voitaisiin edelleen ajatella, että ne eivät ole redusoitavissa. Voidaan myös ajatella, että jos yritämme redusoida olemisen ja sen tavan olla toisistaan erillisiksi käsitteiksi, menetämme niiden koherenssin, joka tekee niistä todellisia ja pysyviä. Oleminen ja siihen liittyvä tapa olla muodostavat siis koherentin, emergentin kokonaisuuden, joka ei ole redusoitavissa ilman rakenteen ja merkityksen menetystä. Aivan kuten kvanttitasolla paikka ja liikemäärä eivät ilmene toisistaan irrallisina, todellisuuden perusrakenteet eivät ilmene ilman sisäistä koherenssia, jossa oleminen ja sen dynamiikka ovat erottamattomia. Heisenbergin periaatteen epäredusoituvuuden voidaan mahdollisesti ajatella kertautuvan myöhemminkin ja olla se keskeinen syy, joka johtaa epäreduktioon ja emergenssiin myös laajemmissa ja kehittyneemmissä kokonaisuuksissa.

Tämä pätisi myös ihmisen tietoisuuteen. Koska se koostuu pohjimmiltaan samasta aineesta ja toimintamekanismeista kuin muu todellisuus, se hyödyntää myös samoja perustavanlaatuisia toimintatapoja. Voidaan edelleen esittää, että antrooppinen periaatekin johtuu siitä, että aineeton todellisuus ja tietoisuus pohjautuvat lopulta samaan aineeseen ja osittain sen toimintatapoihin. Tämän lisäksi tietoisuus mallintaa todellisuutta ja siitäkin syystä voidaan ajatella, että niissä on paljon samaa; ne ovat ikään kuin toistensa peilikuvia, vaikka eivät olekaan luotuja toistensa syinä, tarkoituksina tai oikeutuksina.

Emergenssistä

Emergenssistä voidaan laajemmin ajatella, että se koostuu uudesta koherenssin muodosta, joka tapahtuu, kun monimutkaisuus ja sen myötä syntyvä yksiköiden lisääntynyt kietoutuneisuus kasvavat. Emergenssi on siis uusi, järjestelmän tasolla toteutuva koherenssin muoto, joka syntyy, kun yksiköt ovat kosketuksissa toisiinsa yhä enemmän ja monimutkaisemmin. Emergenssistä voidaan edelleen sanoa seuraavaa: se koostuu siitä, että yhden yksikön yhdellä ja samalla toiminnalla voi olla eri vaikutuksia koherenssin eri tasoilla, mutta myös ennen kaikkea eri ajankohtina. Nämä voisivat olla emergenssin syntyperiaate kaikilla todellisuuden tasoilla, myös perustavimmalla. Yksiköllä on siis useita vaikutuksia, jotka vaihtelevat ajassa. Yksi kytkeytyminen luo uudenlaisen kontekstin, jossa nämä vaikutukset saavat uudenlaisen merkityksen.

Tietoisuus on tämän koherenssin kehittynein muoto, joka syntyy takaisinkytkennän seurauksena ja joka näin osaa reflektoida omaa kokonaisuuttaan. Tietoisuus on siis koherenssin reflektiivinen muoto. Tietoisuus mahdollistaa myös koherenssin toiminnan monimutkaisessa ja muuttuvassa ympäristössä, ja tämä voi olla syy sen kehittymiselle. Tietoisuus syntyy biologisesti ihmisen aivoissa, kun tietty koherenssin edellytys täyttyy, mutta se on sen jälkeen väistämätöntä. Silloin se ei ole lisättyä tai maagisesti ilmestynyttä. Tietoisuus voidaan myös ymmärtää asteittaisena, ajallisena aaltoiluna ja sen vaihteluna yksikön ja kokonaisuuden toiminnan välillä. Tämä poistaisi yksikön ja kokonaisuuden välisen toiminnan ristiriidan, kun ajateltaisiin, että yksikön toiminta vaikuttaisi kokonaisuuteen eri tavalla eri aikana. Näin yksi ja sama toiminta ei siis vaikuttaisi samaan aikaan eri tavoilla, mikä on ollut haaste emergenssin ymmärtämiselle.

Todellisuus laajemminkin voitaisiin ymmärtää koherenssin ja emergenssin rytmisenä aaltoiluna. Emergenssin ymmärtämisessä avain on siis ajallinen erottelu eri koherenssitasojen kesken, ei siis samanaikainen päällekkäisyys. Ja se, että yksikön toiminnan vaikutus muuttuu tilanteen ja koherenssin mukaan. Siksi emergenssi ei myöskään ole redusoitavissa. Tietoisuus on asteittaista vaihtelua eri koherenssitasojen kesken, myös ajallisesti erillään. Tietoisuus on siis asteittaista, ei kaikki tai ei mitään -kysymys. Tietoisuuskin siis aaltoilee. Tämä pohdinta poistaa laajemmin yksikön ja kokonaisuuden välisen toiminnan ristiriidan.

Yksikkö on kokonaan osa kokonaisuutta siksi, että se on säilyvä yksikkö, ja kokonaisuus on sitä siksi, että se ylläpitää yksiköidensä koherenssia. Yksikkö on säilyvä vain, jos se on kytkeytynyt koherentisti kokonaisuuteen. Kokonaisuus säilyy vain, jos se ylläpitää yksikköjensä kytkeytyneisyyttä. Niiden välillä ei ole siis erillisyyttä, vaan keskinäinen jatkuvuus: yksikkö ja kokonaisuus ovat toistensa edellytyksiä ajallisesti jatkuvassa vuorovaikutuksessa. Näin täyttyy myös aiemmin mainitsemani todellisuuden perusperiaate siihen liittyen, että kaksi vastakkaista tapahtumaa ei voi tapahtua samaan aikaan.

Koherenssista ja emergenssistä

Koska todellisuus voi ilmentää kaikki mahdolliset olemisen muodot, ne myös aktualisoituvat siinä ja synnyttävät emergenssiä. Emergenssi on uusi koherenssin taso, joka syntyy osien vuorovaikutuksesta ja kuuluu siten todellisuuden luonteeseen. Se on pohjimmiltaan koherenssin muutosta, ei vain monimutkaisuuden lisääntymistä. Todellisuus kehittyy koherenssia vahvistavaan ja monimuotoistavaan suuntaan, mutta ilman teleologiaa eli tarkoitusperäisyyttä tai päämäärähakuisuutta. Koska kaikki mikä voi tapahtua, tapahtuu, jos sille annetaan tarpeeksi aikaa; myös uusia koherenssin ja emergenssin tasoja syntyy aina, kun niiden kehittymiseen on tarpeeksi aikaa.

Koherentit rakenteet aktualisoituvat puolestaan automaattisesti, koska ne säilyvät. Koherenssi mahdollistaa emergenssin ja synnyttää uuden, korkeamman tason koherenssin. Emergenssi syntyy, kun yksiköiden välinen vuorovaikutus tuottaa uuden koherenssin tason, jossa toiminnan merkitykset ja seuraukset määräytyvät kontekstin mukaan. Se on koherenssin rakenteellinen aktualisoituminen, ja se voidaan ymmärtää ajallisena vaihteluna sekä aaltoiluna eri kokonaisuuksien ja osien koherenssitasojen välillä. Yksikön toiminta vaihtelee koherenssin tason mukaan, mikä tekee myös tietoisuudesta epäreduktiivisen. Emergenssi on prosessi, ei staattinen rakenne.

Todellisuudessa laajemmin myös se, mikä on koherenteinta ulkomaailmaan suhteutettuna, kehittyy pisimmälle ja valtaa eniten alaa – tai toisin sanoin ilmaistuna: löytää todellisuudesta kohdan, jossa voi kehittyä, koska siinä oma suhde ulkoiseen on sekä edullisin että sopivin ja koska näin se pystyy kehittymään eniten. Tämä ajatus vertautuu siihen, mitä tiedämme taloudesta, erityisesti markkinataloudesta, mutta myös evoluutiobiologiasta. Teoriani voitaisiin myös kiteyttää sanomalla, että se on elottoman aineen darwinismia.

Vahva vai heikko emergismi?

Emergentismiin liittyy edellä mainitun lisäksi keskeisenä kannanotto sen suhteen, kannatetaanko heikkoa vai vahvaa emergismiä. Heikossa emergismissä ajatellaan, että emergismi eli kokonaisuuden toiminta voidaan periaatteessa palauttaa kokonaisuuden osiin ja selittää niiden välisen vuorovaikutuksen toiminnan pohjalta, vaikkakin se voi käytännössä olla hyvinkin vaikeaa tai monimutkaista.

Vahvassa emergismissä puolestaan ajatellaan, ettei emergentti ilmiö ole palautettavissa sen osien ominaisuuksiin tai niiden väliseen vuorovaikutukseen edes periaatteessa ja että ominaisuudet ovat kausaalisesti tehokkaita itsessään, eli ne voivat vaikuttaa alemmille tasoille. Heikko emergenssi on tieteessä laajasti hyväksytty, kun taas vahva emergenssi on kiistanalainen.

Oma näkemykseni on näiden jonkinlainen yhdistelmä. Ajattelen, ettei emergenssin myötä synny mitään kokonaan uutta tai erilaista kuin kaikki muu ja että emergenssiä voidaan periaatteessa ymmärtää ainakin joltain osin reduktion pohjalta eli palauttamalla osiensa toimintaan. Ajattelen kuitenkin, että emergenssin myötä voi syntyä jonkinlaista vapaata kokonaisuuden toimintaa, joka myös näin voi vaikuttaa yksittäisen yksikön toimintaan. Ihmisen tietoisuus on esimerkki tästä. Oman näkemykseni mukaan voidaan olettaa, että sillä on jonkinlaista vapautta ja että se sitä käyttämällä pystyy vaikuttamaan yksittäisiin aivosoluihin. Tämä vaikutus ei kuitenkaan ole mitenkään maagista tai täysin uutta, vaan se pystytään ymmärtämään ainakin joltain osin. Koska se kuitenkin on ainakin osittain vapaata, sen itsenäinen toiminta on erilaista kuin yksikön.

Kun emergenssin mekanismeja yritetään ymmärtää, voidaan jälleen pohtia myös sitä vaihtoehtoa, voisiko se selittyä ainakin osittain niin, että olisi olemassa erilaisia toiminnan lopputulemia tai vaikutuksia samalle yksikön toiminnalle. Mitä tästä seuraisi? Voitaisiinko ajatella, että tämä olisi emergenttisten tapahtumien mekanismi, jolloin yksittäisen yksikön toiminnan vaikutus olisi erilainen eri kokonaisuuksien suhteen? Emergenssin syntyyn voisi puolestaan vaikuttaa se, että kokonaisuus joko olisi tai ei olisi tietoinen tästä päällekkäisestä vaikuttamisesta. Kun tähän yhdistetään ajatus siitä, että yksikön vaikutus on erilaista eri ajankohtina eri kokonaisuuksiin nähden ja näin ollen koherenssin taso – ja ihmisen tapauksessa tietoisuuden tasokin – aaltoilee, tässä voisi olla selitys tietoisuuden emergenssin toimintaan.

Edellä esittämäni näkökulma yhdistäisi reduktionismin ja emergenssin sekä täyttäisi molempien ehdot, kun yksikön toiminta voisi vaikuttaa kokonaisuuteen usealla tavalla eri ajankohtina. Osa tästä vaikutuksesta voisi puolestaan vaikuttaa myöhemmin yksikön toimintaan uudella tavalla, ja näin emergenssi yhdistyisi myös tällä tapaa pohjimmiltaan aikaan.

Tarkastelen vielä tämän osan päätteeksi sitä, miten teoriani suhtautuu muihin suuriin todellisuuden kysymyksiin, minkä jälkeen siirryn käsittelemään sen sovelluksia muihin tieteisiin ja ihmisten kokemaan todellisuuteen nähden.

Deterministisyydestä ja ajasta

Ennen kuin edetään tarkastelemaan sitä, miten teoriani laajenee muuhun todellisuuteen, nostan siis esiin vielä sen suhdetta muihin todellisuuden perustaviin kysymyksiin. Ensimmäinen niistä on kysymys determinismistä.

Ensinnäkin voidaan esittää, että jos todellisuus on täydellisen deterministinen, silloin ei jäisi tilaa tai tarvetta emergenssille, ainakaan minkäänlaisessa vahvassa mielessä, vaan kaikki olisi pohjimmiltaan selitettävissä osien toiminnan pohjalta eikä suurten kokonaisuuksien osalta voitaisi puhua autonomiasta tai vapaudesta. Oma ajatukseni on kuitenkin se, ettei tämä ole perusteltu kanta. Pohdin kuitenkin myös sitä, millainen olisi täyden reduktion todellisuus, ja lisäksi tarkastelen vastakkaista näkemystä.

Kysymys maailman deterministisyydestä voisi kuitenkin olla ensinnäkin mieletön ja väärin esitetty kysymys, jos ajatellaan, ettei todellisuus ole tietoinen itsestään tai ei ole olemassa todellisuuden metatasoa. Siinä tapauksessa asiat vain tapahtuisivat. Silloin kysymys deterministisyydestä ei välttämättä ole merkityksellinen kysymys, eikä myöskään siihen liittyvä vastaus. Jos todellisuus ei pohjimmiltaan myöskään erota olemassa olevaa ja sen toiminnan sääntöä tai sääntöjä, kysymys determinismistä on taas epäselvä.

Jos kuitenkin todellisuuden voidaan sanoa olevan deterministinen, toteutuuko aina se tapahtuma, joka on koherentein menneisyyden tulokulmasta? Jos kaikki kuitenkin olisi determinististä, miksei lopullinen tilanne toteutuisi heti? Voidaanko tähän liittyen myös olettaa seuraavaa: jos todellisuus olisi täysin deterministinen, niin asiat tapahtuisivat aina samankaltaisella tavalla, ainakin vahvemmin kuin nyt.

Entä jos todellisuus taas on epädeterministinen? Sekä deterministiseen että epädeterministiseen todellisuudenkuvaan voisi myös kuulua determinismi makrotasolla: molempien tulokulmien suhteen makrotaso on ennustettava, mutta mikrotasolla voi kuitenkin olla epädeterminismiä, jos valitaan epädeterminismin tulokulma.

Voitaisiin joka tapauksessa ajatella, että todellisuuden täytyy välttämättä olla ymmärrettävä, muttei deterministinen. Mitä ymmärtäminen silloin tarkoittaisi? Sitäkö, että on olemassa jonkinlainen koherenssi, tai vain yksi tapa tapahtua, ainakin kun tapahtumia tarkastellaan ajassa taaksepäin? Tiedämme ainakin näin olevan asian laita.

Ajatus determinismin luonteesta liittyy myös syvällisesti kysymykseen ajasta. Ensinnä herää kysymys: voidaanko reduktionismi yhdistää mielekkäästi aikaan vai ovatko ne toisensa poissulkevia? Entä miksi aikaa olisi ylipäätään olemassa, jos todellisuus on deterministinen?

Ajasta voitaisiin joka tapauksessa sanoa, että aika on lopulta se, joka luo determinismin taaksepäin katsottuna. Kaikki on determinististä luotaessa katse menneeseen – ei voisi olla muutoin, koska silloin todellisuus ei olisi yksi koherentti kokonaisuus. Mutta nykyhetken ja tulevaisuuden suhteen kysymys on vielä avoin. Jos kvanttimekaniikassa on esimerkiksi aitoa epädeterminismiä, voidaan hyvällä syyllä ajatella, että nykyhetki ja tulevaisuus ovat epädeterministisiä ja että ajan luonne on tämänkaltainen. Voidaan myös kysyä: miksi ajan nuoli – eli se, että koemme ajan virtaavan aina eteenpäin – on olemassa, jos aika ei ole todellinen ilmiö ja jos siihen ei liity epädeterministisyyttä?

Jos todellisuus ei välitä siitä, miten se toimii tai mistä se koostuu, kysymys determinismistäkin näyttäytyy siis uudenlaisena. Jos oletetaan vain koherenssin olemassaolo, voidaan sanoa, että todellisuuden determinismi ja epädeterminismi koostuvat koherenssin tapahtumisesta: osa siitä on epädeterminististä, muttei kaikki, joten todellisuutta voitaisiin kuvata koherentiksi epädeterminismiksi. On olemassa epädeterminismiä, varsinkin todellisuuden pienimmällä tasolla, muttei kuitenkaan täydellistä sattumaa, vaan koherenssi määrittää omalta osaltaan todellisuuden kulun ja makrotasolla tämä tapahtuu deterministisesti.

Ajasta

Myös aika voidaan ymmärtää koherenssin rytmisenä vaihteluna, ei irrallisena mittakehyksenä, vaan koherenssin muutoksena. Ei ole objektiivista aikaa, vaan jokaisen kokonaisuuden oman koherenssin kulku ja vaihtelu määrittävät ajan kulun. Tämä sisäinen koherenssiin pohjautuva kehitys on eräänlainen sisäinen aika. Ajan nuoli syntyy siitä, että se, mikä on koherenssin pohjalta muodostunut, ei voi enää palautua alkuperäiseen tilaansa. Mitattava aika puolestaan on tasainen, koska vakaassa mittausjärjestelmässä koherenssin rytmi on tasainen. Ajan mittaus heijastaa siis koherenssin vakaata rytmiä, muttei objektiivista aikaa. Aika voi olla paikallisesti stabiili, muttei absoluuttinen, koska jokaisella kokonaisuudella on oma, sisäinen aikansa.

Koherenssiprosessi hidastuu liikkeessä, ja aikakin lakkaa, kun liike saavuttaa valon nopeuden. Myös esimerkiksi gravitaatio voi vaikuttaa koherenssin kehitykseen ja näin ollen myös ajan kulkuun. Kun toiminta siis hidastuu (esimerkiksi juuri liikkeen, gravitaation, entropian, energiatilan tai kompleksisuuden vuoksi), myös aika hidastuu – koska käsite aika on juuri toiminnan rytmi. Voidaan edelleen pohtia, että jokaisen kokonaisuuden suhteen on ainoastaan keskeistä se, miten sen osat toimivat yhdessä, ei mikään ulkoinen ajan määre. Tämäkin ajatus, jossa taas oletetaan mahdollisimman vähän ulkoisten tekijöiden vaikutusta, tukee lähestymistapaani.

Kun taas tämä osien toimintatahti muuttuu, myös kokonaisuus muuttuu niin, että sitä on ollut houkuttelevaa kuvata ulkopuolisen ajan pohjalta, vaikka oikeasti vain sisäinen toiminta muuttuu. Mitä hitaammin koherentti sisäinen toiminta etenee, sitä pidempään järjestelmä säilyttää olemassaolonsa sillä sen ajallinen kesto pitenee. Tämä tarjoaa emergentistisen selityksen sille, miksi aika vaikuttaa hidastuvan (ja jopa pysähtyvän) valonnopeudessa liikkuvalle järjestelmälle: sen sisäinen muutosnopeus lähestyy nollaa, jolloin myös sen havaittu elinikä kasvaa suhteessa hitaammin liikkuviin järjestelmiin. Aika on siis kuitenkin myös suhteessa muuhun ulkopuoliseen. Siihen liittyvän sisäisen koherenssin vaihtelu selittää kuitenkin sen, että ihminen kokee ajan kulun vaihtelevasti, kun koherenssin aaltoilu ihmisen kehossa ja aivoissa vaihtelee.

Teoriani mukaan ei siis ole objektiivista aikaa, mutta on olemassa yleinen viitekehys: koherenssin stabiili rytmi, johon kaikki muut rytmit suhteutuvat, koska tämä stabiili rytmi on se, joka yleisimmin vallitsee. Siinä koherenssi toimii neutraalisti ilman, että se olisi liikkeessä tai muiden voimien vahvan vaikutuksen alaisena. Tämä viitekehys on koherenssin rytmin pysyvyyttä, ei objektiivista aikaa. Todellisuus kehittyy ajallisesti vuorovaikutuksen pohjalta, koska koherenssit muodostavat dynaamisen kokonaisuuden, jossa ei ole yhtä yleistä aikaa, vaan kaikki koherenssit synkronoituvat keskenään. Todellisuus on näin ikään kuin näyttämö, jossa eri yksiköt, kokonaisuudet ja niiden toiminta ajassa toteutuu, ilman, että tämä näyttämö missään ulkopuolisessa mielessä loisi ajan.

Näin ollen: aika ei ole ulkoinen yhteinen mitta, mutta ajalliset suhteet ovat olemassa siksi, että koherenssi välittyy vuorovaikutusten pohjalta, ja siksi kokonaisuus – todellisuus – hahmottuu kehittyvänä ajanomaisena rakenteena, vaikkei se perustu mihinkään yleiseen taustakelloon. Voimme puhua ajan synkronisaatiosta, joka ei ole seurausta siitä, että olisi yksi aika, vaan siitä, että useiden aikojen välillä syntyy yhteismitallisia projisointeja vuorovaikutusten seurauksena. Ajallisuus ei ole universaali taustakehys, vaan jokaisen olemisen sisäinen rytmi, joka kehittyy vuorovaikutuksessa toisten sisäisten rytmien kanssa. Nämä rytmit eivät muodosta yhteistä niin sanottua meta-aikaa, mutta todellisuus itse toimii yhtenäisenä kehittyvänä kokonaisuutena, jossa kaikki sisäiset ajallisuudet kietoutuvat yhteen koherenssin ja vuorovaikutuksen pohjalta.

Tämä kehkeytyvä rakenne ei siis edelleenkään ole objektiivinen aika, vaan todellisuuden sisäisen järjestymisen koherentti horisontti. Vaikka jokaisella systeemillä on oma sisäinen aikansa, todellisuus kehittyy kokonaisuutena, koska nämä ajallisuudet liittyvät toisiinsa vuorovaikutusprosesseissa. Näin syntyy koherentti, mutta ei-objektiivinen, rakenteellinen ajan mutta ennen kaikkea tapahtumien horisontti, jossa tapahtumat voivat synkronoitua ilman, että olisi olemassa yleispätevää meta-aikaa. Tämä kokonaisuus on näyttämö, muttei neutraali tausta – se on itse vuorovaikutusten synnyttämä, kehkeytyvä rakenne.

Yleisen näkökulman mukaan myös aika alkoi alkuräjähdyksessä, mikä haastaa käsityksen ajasta todellisuuden perustavana piirteenä. Jos ajalla on alkupiste, miten se voisi olla aidosti perustavaa?

Koherentissa emergentismissä tämä ratkaistaan määrittelemällä aika uudelleen: aika on koherenssin emergentti ominaisuus. Aika ei ole ennalta olemassa oleva ulottuvuus, vaan prosessi, joka syntyy siellä, missä koherentit, kausaalisesti yhteen kytkeytyvät rakenteet ilmestyvät. Alkuräjähdys ei merkitse kaiken alkua, vaan hetkeä, jolloin todellisuus järjestäytyi riittävän koherentiksi kestävän suuntauksen, kausaalisuuden ja pysyvyyden mahdollistamiseksi.

Tästä näkökulmasta aika alkaa siellä, missä koherenssi alkaa. Se, mitä oli ikään kuin ennen alkuräjähdystä, saattoi olla epäkoherenttia tilaa ilman vakaita rakenteita tai ajallista virtausta. Näin ollen aika on todellinen – muttei perinteisessä mielessä perustavaa. Se on koherenssin tuote, ei sen taustalla oleva perusta.

Jos taas aika alkoi, kun ensimmäinen koherenssi alkoi, mitään ei ollut olemassa ennen sitä eikä näin ollen ollut myöskään mitään alkusyytä. Tämä voisi taas välttää jo aiemmin esiin nostetun kausaliteettiongelman, siis sen, että kaikille tapahtumille on yleensä ajateltu olevan edeltävä syy.

Myös edelleen sellaisen johtopäätöksen vetäminen, ettei aika ole objektiivista, tukee aiempaa lähestymistapaani ulkoisten oletusten minimoimisen suhteen: ilman objektiivista aikaa ei ole metatasoa, joka johtaisi uusiin oletuksiin ja kysymyksiin. Jos oletetaan näin, on myös luontevaa päätyä teoriani edustamaan lähestymistapaan. Aika loppuu teoriani mukaan todellisuudessa silloin, kun koherenssi loppuu, mikä taas liittyy siihen, ettei aikaa itsessään ole olemassa.

Energiasta ja kaiken alusta

Energia ja koherenssi ovat teoriani mukaan ainoat ulkoapäin annetut välttämättömyydet; ilman niitä ei olisi mitään, mitä on mahdotonta käsittää. Olisi paljon monimutkaisempaa olettaa todellisuuden olemassaolo jonkin ulkoisen voiman tai toimijan tuottamana, sillä se edellyttäisi ulkopuolisia oletuksia ja metatasoa.

Energia puolestaan ottaa teoriani mukaan aineellisen muodon vain koherenssin seurauksena. Energian manifestoituminen onkin koherenssin tapahtuminen, aineettoman ja aineellisen energian aaltoilua. Tämä herättää kuitenkin kysymyksen energian alkuperästä. Voimmeko sanoa, että energia on alun perin syntynyt tyhjästä, vai onko se ollut aina olemassa? Entä syntyykö energia koherenssin kanssa samanaikaisesti, vai ovatko ne ajattomia?

Energian alkuperä on siis mahdollisesti joka tapauksessa epäselvä, mutta tiedämme, että meidän todellisuutemme energia syntyi alkuräjähdyksessä. Tähän liittyen voitaisiin ajatella, että myös tyhjyydessä on siis energiaa ja tapahtumia, kun palataan todellisuutemme alkuun, ja ne ottivat ja ottavat aineen muodon vain koherentilla tavalla. Näin ne syntyvät tyhjästä, ainakin tietyssä materialistisessa mielessä.

Todellisuus tarvitseekin energiaa ja siihen liittyviä voimia toimiakseen. Koherenssin suhde energiaan on siis se, että energia voi ilmentyä aineena vain koherentilla tavalla, mutta puhtaan energian muodossa se ei ole tästä rajoittunut, vaan on olemassa ainoastaan aineettomassa muodossa. Energia ei kuitenkaan ole mielekäs käsite tässä tilassa, koska siitä ei voi syntyä mitään. Energia ei siis ole myöskään vain voima, vaan myös mahdollisuuksia, ja nämä mahdollisuudet ovat läsnä jo tyhjiössä, eli ennen maailmankaikkeutemme syntyhetkeä.

Voimme myös kuvitella, että ennen nykyistä todellisuutta oli olemassa jokin toinen todellisuus tai tyhjyydestä syntynyt alku. Mutta jos oletamme aiemman todellisuuden olemassaolon, se johtaisi loputtomaan ajatusketjuun: mitä oli olemassa ennen tätä aiempaa todellisuutta? Tarvitaan siis alku, joka on itseriittoinen: energia, joka on aina ollut olemassa vähintään mahdollisuuksien tasolla ja joka ottaa aineen muodon ensimmäistä kertaa koherentilla tavalla.

Tähän liittyvä tärkeä ajatus on seuraavanlainen: ei-olemisen tila on loogisesti mahdoton, koska se ei voi säilyttää olemassaoloa. Olemassaolo koostuukin energiasta, joka on ottanut aineen muodon. Teoriani mukaan tämä tapahtuu jatkuvasti valittaessa olemisen ja ei-olemisen välillä. Energian koherentti manifestoituminen on siis todellisuuden alkuperä ja sen kehityksen määrittäjä. Ennen koherenssia ei ole mielekästä puhua ajasta, koska olemassa ei ole ollut kehitystä, joka synnyttäisi koherenssia. Koherenssin vaatimus asettaa rajat olemiselle: samoin kuin pohjoisnapaa pohjoisempaa ei voi olla olemassa, ei ole mielekästä puhua olemisesta tai ajasta ennen koherenssia. Ilman koherenssia ei voi olla olemista.

Energian ja koherenssin manifestoituminen vie puolestaan kehitystä eteenpäin ja monistaa todellisuutta. Mutta onko tämä mahdollista ilman muistoa koherenssin muodon ottamisesta alkuperäisessä tilanteessa? Jos todellisuus muistaisi toimintatapansa, tämä edellyttäisi taas ulkopuolisia oletuksia. Siksi tulisi sen sijaan ajatella, että olemisen ja ei-olemisen suhde synnyttää jatkuvasti uutta ja tämä syntyy koherenssin pohjalta.

Energian ja aineen jatkuva yhdistyminen koherenssin pohjalta voisi myös osoittaa, ettei todellisuus erota aineellista ja aineetonta, mikä taas minimoisi ulkoiset oletukset – jos todellisuus välittäisi siitä, minkä muodon se ottaa, sillä tulisi olla metataso, joka on tietoinen tästä. Sen sijaan teoriani tukee ajatusta todellisuudesta aaltoliikkeenä, joka vaihtelee energian, aineen ja eri voimien välillä ilman, että todellisuus itse välittää ja on tietoinen tästä.

Energia ja aika eivät myöskään siis ole ikuisia siinä mielessä, että ennen alkuräjähdystä oli vain potentiaalia ja mahdollisuuksia. Energia, aika ja koherenssi alkoivat, kun energia ensimmäistä kertaa otti koherentin muodon. Samoin aika ja energia päättyvät, jos koherenssi päättyy. Energia on edelleen olemassa, muttei koherentisti järjestyneenä, jolloin se ei muodosta enää todellisuutta kokemuksellisessa mielessä. Ennen todellisuuttamme oli siis vain potentiaali (energia ja koherenssi mahdollisuuksina). Koherenssi aktualisoitui, energia otti muodon, ja sekä aika että todellisuus syntyivät. Koherenssi etenee sen jälkeen, monistuu ja rakentaa maailmankaikkeuden. Kun koherenssi katoaa, järjestys hajotetaan ja energia lakkaa ilmentämästä muotoa. Aika lakkaa, koska ei ole enää tapahtumia. Jäljelle jää potentiaali, josta uusi koherenssi voi mahdollisesti jälleen syntyä uutena syklinä.

Koherenssi ja entropia todellisuuden rakentumisessa

Koherentti emergentismi tarjoaa uudenlaisen tavan ymmärtää entropian ja koherenssin välistä suhdetta. Entropia ei ole vain fysikaalinen mitta epäjärjestyksestä, vaan se heijastaa perustavanlaatuista todellisuuden rakennetta: suurin osa tapahtumista ei johda järjestyksen, merkityksen tai pysyvien rakenteiden syntymiseen. Tämä tekee epäkoherenssista lähes oletusarvoisen tilan, johon todellisuus ajautuu silloin, kun mikään ei ohjaa sitä. Useimmat tapahtumat eivät rakenna eivätkä hajota olemassa olevaa järjestystä, vaan ne jäävät merkityksettömiksi – ne eivät liity laajempiin kokonaisuuksiin eivätkä jätä itsestään jälkeä.

Koherenssi nousee tästä taustasta erityiseksi ilmiöksi. Se ei ole satunnainen poikkeus, vaan aktiivinen, luova prosessi, joka voi ylittää epäkoherenssin inertian eli massan hitauden; kyse on aineen vastustuksesta nopeuden muutoksia kohtaan. Koherenssi kykenee yhdistämään energiaa ja informaatiota rakenteiksi, jotka säilyvät, kehittyvät ja rakentavat uusia järjestyksen tasoja. Tämä tekee koherenssista järjestyksen ja merkityksen mahdollistajan: ilman sitä ei olisi aineen muotoja, elämää, eikä tietoisuutta.

Koherentin emergentismin näkökulmasta maailmankaikkeuden perusdynaamiikka koostuu jatkuvasta vuorovaikutuksesta epäkoherenssin ja koherenssin välillä. Valtaosa todellisuudesta koostuu tapahtumista, jotka eivät ylitä koherenssin kynnystä, mutta juuri tästä taustasta koherenssi voi nousta. Tämä tekee entropiasta ei ainoastaan hävittävän voiman, vaan myös koherenssin mahdollistavan raaka-aineen.

Koherentti rakenne säilyy vain, jos siihen virtaa energiaa ja syntyvä epäjärjestys siirtyy ympäristöön. Energia toimii sekä rakenteita ylläpitävänä että epäjärjestystä tuottavana voimana. Tällöin järjestys ei ole ilmaista: jokainen uusi koherentti rakenne aiheuttaa entropian kasvua ympäristössään.

Informaatio liittyy tähän keskeisesti. Koherenssi voidaan ymmärtää informaation lisääntymisenä: kun aiemmin satunnaiset tapahtumat järjestäytyvät, ne alkavat sisältää kuvioita ja sääntöjä. Esimerkiksi kiteen tai pyörteen muodostuminen merkitsee järjestyksen syntymistä aiemmin kaoottiseen systeemiin. Informaatio ei ole pelkkä abstraktio, vaan sillä on fysikaalinen ulottuvuus. Satunnainen viesti sisältää korkean entropian ja vähän informaatiota; järjestäytynyt viesti taas sisältää enemmän informaatiota ja vähemmän entropiaa.

Tämä näkökulma liittää emergenssin informaation kasvuun ja järjestyksen syntyyn: elämä, ajattelu ja muisti ovat esimerkkejä korkean informaation ja alhaisen entropian tiloista. Koherentit järjestelmät, kuten DNA tai aivot, eivät pelkästään säilytä informaatiota, vaan myös lisäävät sitä ajan myötä, mikä tekee niistä dynaamisia ja kehittyviä kokonaisuuksia.

Koherentti emergentismi tuo esiin, että järjestys voi syntyä ilman tietoista suunnittelua. Kun oikeat ehdot – kuten riittävä energiansaanti, palautesilmukat ja kriittinen monimutkaisuus – täyttyvät, järjestelmät voivat spontaanisti järjestäytyä. Tätä prosessia ei tarvitse tulkita tarkoitukselliseksi; se voidaan nähdä luonnollisena seurauksena todennäköisyysrakenteista. Koherenssi ei ole maaginen poikkeus, vaan luonnollinen mahdollisuus, joka toteutuu, kun olosuhteet sen sallivat – tai joskus jopa niitä vastaan.

Termodynamiikan toinen pääsääntö sanoo, että suljetun systeemin entropia kasvaa, mutta avoimet järjestelmät voivat paikallisesti vähentää entropiaa lisäämällä sitä ympäristöönsä. Tämä mahdollistaa koherentin rakenteen syntymisen: järjestys vaatii ikään kuin hinnan, mutta se on maksettavissa. Koherentti emergentismi tunnistaa nämä ehdot ja osoittaa, ettei järjestyksen synty ole vastoin fysiikan lakeja, vaan osa niiden laajempaa ilmentymää.

Koherenssia voidaan mitata monin tavoin: korrelaatio, keskinäinen informaatio, algoritminen kompleksisuus ja funktionaalinen integroituneisuus ovat kaikki mittareita, joilla koherenttia rakennetta voidaan arvioida. Esimerkiksi kvanttitietokoneet, jotka säilyttävät kvanttikoherenssin, vaativat erityisiä olosuhteita – kuten eristystä ja virheenkorjausta – koska koherenssi on herkkä ympäristön entropialle. Samoin tietyt biologiset järjestelmät, kuten fotosynteesi tai navigaatio, saattavat säilyttää kvanttikoherenssia tietyin ehdoin.

Kosmologisesti tarkasteltuna maailmankaikkeus näyttää alkaneen erittäin koherentista tilasta, kuten alhainen entropia alkuräjähdyksessä osoittaa. Tämä tarjosi siemenen galaksien, tähtien ja elämän synnylle. Inflaatio, kvanttivaihtelut ja gravitaatiokollapsit ovat kaikki mekanismeja, joiden myötä koherenssi on saanut jalansijaa. Elämä on yksi maailman koherenteimmista ilmiöistä – se rakentaa ja ylläpitää monimutkaista rakennetta, samalla kun se hajottaa energiaa ja lisää ympäristön entropiaa. Sama pätee mieleen: neuronien synkronisoituminen luo tietoisuuden, joka voidaan nähdä korkeimman tason koherenssina.

Koherenssi ei siis ole irrallinen ilmiö, vaan osa luonnon perusrakennetta, kuten entropiakin. Ne toimivat vuorovaikutuksessa: entropia hajottaa, koherenssi rakentaa. Koherenssi ei vähennä entropiaa kokonaisuutena, vaan siirtää sitä ympäristöönsä. Tämä tekee siitä kestävästi mahdollisen ilmiön.

Koherentti emergentismi ehdottaa myös uutta tapaa luokitella tapahtumia: koherenssia rakentaviin sekä koherenssia hajottaviin ja merkityksettömiin. Suurin osa tapahtumista on merkityksettömiä – ne eivät rakenna eivätkä tuhoa, vaan ovat kuin taustakohinaa, jota koherenssi voi hyödyntää tai jonne se voi siirtää entropiansa. Tämä näkökulma laajentaa ymmärrystä todellisuudesta: mikrotason satunnaisuus voi synnyttää makrotason järjestystä.

Jos koherenssia halutaan mitata kuten entropiaa, tarvitaan yhteisiä periaatteita. Koherenssi voidaan määritellä poikkeamana tilastollisesta riippumattomuudesta osien välillä. Kun vuorovaikutus ylittää kohinatason, syntyy korrelaatioita ja rakenteita. Monet kriittiset siirtymät – kuten magnetoituminen tai itseään ylläpitävien reaktioiden käynnistyminen – voidaan ymmärtää tällaisina koherenssin kynnyksinä.

Lopulta koherentissa emergentismissä esitetään, että todellisuuden tarina on jatkuvaa koherenssin syntymistä entropian keskellä. Järjestys ei ole äärimmäinen poikkeus, vaan luonnollinen tulos tietyissä olosuhteissa. Tämä tuo uuden näkökulman myös ihmisyyteen: emme ole poikkeus kaaoksen virrassa, vaan olemme osa maailmankaikkeuden taipumusta tuottaa koherenssia: elämää, merkitystä ja ymmärrystä.

Tämä lähestymistapa yhdistää fysiikan, informaatioteorian, biologian ja filosofian yhdeksi kokonaisuudeksi, jossa koherenssi nousee entropian rinnalle perustavaksi todellisuuden rakentumisen periaatteeksi.

Informaatiosta

Todellisuudesta voidaan sanoa tai tietää jotain vain tarkastelemalla asioiden välisiä suhteita. Tieto nousee tästä suhteiden verkostosta. Vaikka voi olla olemassa muita totuuksia, emme voi milloinkaan tietää niistä varmasti. Asiat voivat vaikuttaa todellisuuteen ainoastaan suhteidensa pohjalta. Totuus ja tieto ovat aina suhteellisia, ja informaatio ilmenee näiden suhteiden pohjalta.

Informaatio on koherenssin rakenteen mahdollistama ja ylläpitämä erottuvuus, ja sen on pystyttävä vaikuttamaan järjestelmän sisällä. Koherenssi on informaatiota perimmäisempi: se ei ole substanssi, vaan rakenne, jossa erojen koherentti säilyvyys ilmenee. Informaatiolla on aina yhteys aikaan, järjestykseen ja säilyvyyteen. Ilman koherenssia ei voi olla säilyvää järjestystä, jossa informaatio voisi ilmetä, välittyä tai vaikuttaa. Informaatiota ei siis ole olemassa ilman koherenssia.

Gravitaatiosta

Perinteisesti gravitaatio on ymmärretty yhtenä neljästä luonnon perusvuorovaikutuksesta, joka vaikuttaa massallisten kappaleiden välillä. Koherentin emergentismin näkökulmasta tarjoutuu kuitenkin vaihtoehtoinen tapa tulkita gravitaation luonnetta: ei itsenäisenä voimana, vaan järjestäytyneen rakenteen ilmentymänä, joka syntyy syvemmästä, monitasoisesta koherenssista todellisuuden eri tasojen välillä.

Koherentissa emergentismissä hahmotetaan todellisuuden koostuvan kerroksista, jotka ovat jatkuvassa vuorovaikutuksessa toistensa kanssa. Näitä tasoja eivät määritä niinkään erilliset hiukkaset tai kentät, vaan suhteet eli se, miten osat liittyvät toisiinsa muodostaen kokonaisuuden. Tässä kontekstissa gravitaatio voidaan nähdä laajamittaisena ilmiönä, joka syntyy tilan ja ajan syvemmästä kytkeytyneisyydestä. Gravitaatio ei siis ole vuorovaikutusta massojen välillä kiinteässä avaruudessa, vaan itse avaruusajan järjestyksen ja rakenteen ilmentymä. Se syntyy, kun mikrotason tapahtumat (esimerkiksi kvanttiprosessit) järjestäytyvät laajemmaksi, koherentiksi tilalliseksi ja ajalliseksi kehykseksi.

Gravitaatiota voidaan tulkita mekanismiksi, joka ylläpitää koherenssia todellisuuden tasojen välillä. Paikalliset muutokset – kuten massan ja energian liike – eivät voi tapahtua sattumanvaraisesti, vaan niiden on sovittauduttava suurempaan kokonaisuuteen. Näin gravitaatiokenttä toimii välineenä, jolla säilytetään yhtenäisyys kvanttitason ilmiöiden ja makrotason avaruusgeometrian välillä. Tässä valossa gravitaatio ei ole niin sanotusti voima, vaan koherenssin ilmentymä, jonka havaitsemme ikään kuin vetovoimana massojen välillä.

Koherentin emergentismin pohjalta ehdotetaan, ettei gravitaatio ole perimmäinen luonnonvoima, vaan esiin nouseva ominaisuus järjestyneestä kokonaisuudesta. Sen niin sanotusti voimamainen käyttäytyminen on seurausta taustalla olevien järjestysten heijastumisesta havaittavaan todellisuuteemme. Gravitaatio voitaisiin näin ymmärtää koherenssia ylläpitäväksi rajoitteeksi, joka varmistaa, että paikalliset vuorovaikutukset pysyvät linjassa maailmanlaajuisen rakenteen kanssa. Massojen välinen vetovoima ei syntyisi suoraan, vaan se olisi seurausta palautemekanismeista, joiden tarkoituksena on ylläpitää rakenteellista yhtenäisyyttä koko järjestelmässä.

Sen sijaan, että yritetään muuttaa gravitaatio kvanttiteoriaksi muiden kenttien tapaan, koherentissa emergentismissä esitetään, että gravitaatio on jo tulos kvanttitasolla tapahtuvien prosessien yhteensovittamisesta, siis siitä, että nämä prosessit järjestäytyvät yhdeksi koherentiksi avaruusajan rakenteeksi. Tämä voi selittää, miksi perinteiset yritykset kuvata gravitaatiota kvanttimekaniikan keinoin ovat epäonnistuneet: gravitaatio ei ole samanlainen kenttä kuin muut, vaan se syntyy rakenteen järjestyksen säilyttämisestä. Se ei ole kvanttiteorian vastakohta, vaan pikemminkin sen yhteensovittamisen seuraus suuremmassa mittakaavassa.

Kosmologisesti ajatellen maailmankaikkeus alkoi hyvin järjestyneessä tilassa, jossa entropia oli alhainen ja järjestys korkea. Entropia tarjosi ajan suunnan ja muutoksen liikkeellepanevan voiman. Koherenssi puolestaan ohjasi tuon muutoksen muodostamaan merkityksellisiä rakenteita: tilaa, aikaa, aineen muotoja ja vuorovaikutuksia. Gravitaatio on yksi näistä muodoista; ei irrallinen tekijä, vaan esiin nouseva ominaisuus, joka tekee todellisuudesta vakaan ja yhteenkytkeytyneen.

Pimeä aine ja pimeä energia koherentin emergentismin valossa

Koherentti emergentismi tarjoaa uudenlaisen näkökulman, jonka pohjalta voidaan tarkastella pimeän aineen ja pimeän energian kaltaisia mysteerejä – ei tuntemattomien hiukkasten tai voimien ilmentyminä, vaan todellisuuden syvemmän, koherenssia säätelevän prosessin seurauksina. Tässä viitekehyksessä gravitaatio ei ole perusvoima, vaan suuren mittakaavan rakenteellisen yhteensopivuuden ilmentymä. Se toimii palautemekanismina, joka ylläpitää koherenssia paikallisten ja globaalien tilojen välillä, varmistaen, että yksittäiset tapahtumat pysyvät linjassa koko todellisuuden rakenteen kanssa.

Nykytieteen näkökulmasta pimeä aine päätellään galaksien havaittujen kiertoliikkeiden ja Newtonin tai Einsteinin gravitaatioteorioiden ennustamien arvojen välisestä poikkeamasta. Perinteiset mallit selittävät tämän poikkeaman näkymättömällä massalla. Koherentti emergentismi tarjoaa vaihtoehtoisen selityksen: havaittu gravitaatioylijäämä ei synny näkymättömistä hiukkasista, vaan aikajanarakenteen emergentistä järjestyksestä.

Kun massa- ja energiakeskittymät muodostuvat galakseissa, niiden täytyy asettua koherenttiin suhteeseen laajemman aika-avaruuden geometrian kanssa. Gravitaatio, koherenssia ylläpitävänä mekanismina, mukautuu paikallisesti tämän yhteensopivuuden varmistamiseksi. Tämä tarkoittaa, että alueilla, joilla näkyvä massa ei riitä selittämään havaittuja pyörimisnopeuksia, lisägravitaatio voi syntyä globaalien koherenssirajoitteiden vaikutuksesta, jotka ilmenevät rakenteellisena, ikään kuin jännityksenä tai ei-paikallisena palautteena. Tämän näkemyksen mukaan gravitaatiokenttä ei määräydy pelkästään massan perusteella, vaan koko järjestelmän rakenteellisen eheyden säilyttämisen vaatimuksesta.

Tämä ajatus muistuttaa olemassa olevia emergenttejä gravitaatiomalleja, kuten Erik Verlinden teoriaa, jossa tulkitaan pimeän aineen vaikutukset entropian siirtymien aikaansaamaksi aika-avaruuden elastiseksi vasteeksi. Koherentti emergentismi laajentaa tätä logiikkaa: gravitaatioanomaliat tulkitaan koherenssin ilmentyminä useiden rakennekerrosten välillä, eivätkä ne vaadi tuntemattomia aineita selityksekseen.

Pimeä energia, jota käytetään selittämään maailmankaikkeuden kiihtyvää laajenemista, voidaan myös tulkita uudelleen tässä viitekehyksessä. Jos maailmankaikkeus kehittyy kohti tilaa, jossa koherenssi eri kerrosten välillä maksimoituu – kvanttivärähtelyistä aina kosmiseen geometriaan – voi itse laajeneminen olla tämän dynaamisen prosessin ilmentymä.

Kun rakenteita syntyy ja entropia kasvaa paikallisesti, globaalit koherenssimekanismit voivat reagoida ajamalla kiihtyvää laajenemista, joka vakauttaa koko järjestelmän koherenssia. Tämä prosessi ei ilmenisi perusluonteisena hylkivänä voimana, vaan sellaisena laajan mittakaavan palautemekanismina, joka ylläpitää tasapainoa emergentin järjestyksen ja kasvavan epäjärjestyksen välillä.

Tässä tulkinnassa niin kutsuttu tyhjiöenergia ei ole kirjaimellisesti energiatiheyttä, vaan tyhjiön rakenteellisen koherenssin emergentti ominaisuus. Gravitaatiovaikutukset, jotka liitetään pimeään energiaan, voidaan siis ymmärtää syvien koherenssikerrosten dynamiikan seurauksiksi, jotka ohjaavat aika-avaruuden globaalia kehitystä sen omista, sisäisistä ehdoista käsin.

Koherentti emergentismi tarjoaa siten yhtenäisen viitekehyksen sekä pimeän aineen että pimeän energian tulkinnalle. Sen sijaan, että se nojaisi uusiin aineisiin tai voimiin, se ehdottaa, että nämä ilmiöt ovat gravitaation emergentin käyttäytymisen ilmentymiä, joissa gravitaatio toimii koherenssia säätelevänä järjestäytymismekanismina. Gravitaatiokenttä ei reagoi pelkästään massaan ja energiaan, vaan muokkaa aktiivisesti aika-avaruuden geometriaa säilyttääkseen mikro- ja makrotason rakenteiden välisen yhteensopivuuden.

Näin nämä ilmiöt voidaan ymmärtää koherenssin systeemisinä ilmentyminä todellisuuden eri tasoilla, joilla gravitaatio ylläpitää rakenteellista eheyttä niin paikallisesti kuin kosmisesti. Emergentin järjestyksen säilyttämisen tarve synnyttää gravitaatiovaikutuksia, jotka perinteisen näkökulman mukaan näyttävät vaativan selityksekseen näkymättömiä olioita. Koherentin emergentismin näkökulmasta ne ovat kuitenkin luonnollisia seurauksia todellisuudesta, joka rakentuu kerroksellisesta koherenssista.

Tämä tulkinta ei ainoastaan kyseenalaista hypoteettisten aineiden tarpeellisuutta, vaan myös rohkaisee kehittämään uusia gravitaatiomalleja, jotka perustuvat informaatioon, rakenteeseen ja palautteeseen, eivät vain massaan ja energiaan. Tällaisena se tarjoaa lupaavan pohjan sekä teoreettiselle yhdistämiselle että kosmisten ilmiöiden empiiriselle uudelleentarkastelulle.

Fysikaalisen todellisuuden syntyminen koherenssisuodattimen pohjalta

Koherentissa emergentismissä todellisuus ei siis synny ulkoapäin määrätyistä laeista, kiinteistä substansseista tai abstrakteista metatasoista, vaan koherenttien rakenteiden valikoivan pysyvyyden pohjalta. Tätä valintaperiaatetta kutsutaan tässä nimellä koherenssisuodatin, ja se toimii universaalina rajoitteena kaikille ilmiöille: vain ne energian, vuorovaikutuksen ja relaation muodot, jotka ovat sisäisesti johdonmukaisia, itseään ylläpitäviä ja toisiaan vahvistavia, kykenevät vakiintumaan ja kehittymään. Epäkoherentit konfiguraatiot – rakenteet suhteessa elementtien asemaan ja niiden väliseen vuorovaikutussuhteeseen – puolestaan ovat ohimeneviä, sillä ne eivät kykene sitomaan energiaa pysyväksi muodoksi eivätkä integroitumaan laajempiin rakenteisiin tai välittämään vaikutusta merkityksellisellä tavalla. Tässä mielessä koherenssi ei toimi pelkästään emergenssin perustana, vaan myös implisiittisenä eli julkilausumattomana, ikään kuin suodattimena, jonka pohjalta todellisuuden rakenne jatkuvasti muodostuu.

Tämä periaate tarjoaa voimakkaan viitekehyksen suurten fysikaalisten ilmiöiden ymmärtämiseksi, mukaan lukien aika-avaruuden, gravitaatiorakenteiden ja pimeän aineen kaltaisten ilmiöiden syntyminen. Sen sijaan, että näitä pidettäisiin peruslähtökohtina, koherentti emergentismi tulkitsee niitä koherenssisuodattimen läpäisseiden rakenteiden seurauksina. Ne eivät ole ulkoapäin määrättyjä, vaan seurausta siitä, mitä koherenssi sallii ja vaatii.

Aika-avaruus koherenttien vuorovaikutusten tuotteena

Perinteisessä fysiikassa aika-avaruus nähdään usein perustavanlaatuisena taustana: ennalta olemassa olevana areenana, jossa aine ja energia vuorovaikuttavat. Koherentissa emergentismissä tämä käsitys käännetään päälaelleen: aika-avaruus ei ole rakenteiden edellytys, vaan koherenssista nouseva, rakenteinen relaatio. Koherenssisuodatin valitsee pysyviä, kausaalisesti järjestyneitä ja informaatiota säilyttäviä malleja. Nämä mallit synnyttävät sen, mitä tulkitsemme aika-avaruutena: relaatiorakenteen, joka mahdollistaa jatkuvan vuorovaikutuksen, suunnallisen kehityksen ja laajamittaisen integraation järjestelmien välillä.

Näin ollen aika-avaruus on koherenssin emergentti ilmentymä, globaalisti koherenttien relaatioiden kenttä, joka heijastaa osajärjestelmien kykyä säilyä kausaalisesti synkronisoituina. Sen näennäinen jatkuvuus ja ulottuvuus ovat seurausta palautekykyisestä, vakaasta emergenssirakenteesta. Siellä, missä koherenssi murtuu – esimerkiksi kvanttidekohersiossa, gravitaatiosinguraliteeteissa tai Planckin mittakaavassa – myös aika-avaruuden rakenne lakkaa olemasta sovellettavissa. Aika ja avaruus eivät ole tässä katsannossa absoluuttisia ulottuvuuksia, vaan koherenssista juontuvia, mittakaavasta riippuvaisia ilmiöitä.

Pimeä aine näkymättömänä koherenssina

Pimeä aine on yksi nykykosmologian keskeisistä arvoituksista: se vaikuttaa gravitaatiolla galaksien ja kosmisten rakenteiden dynamiikkaan, muttei ole vuorovaikutuksessa sähkömagneettisesti, eikä emittoi, heijasta tai absorboi valoa. Koherentissa emergentismissä pimeää ainetta voidaan tulkita niin, ettei se ole uusi aineen muoto, vaan koherentin rakenteen ilmentymä, joka ei ole suoraan havaittavissa. Sen tehtävänä saattaa olla suurempien järjestelmien stabilointi gravitaation keinoin – galaksien, klustereiden ja filamenttien koherenssin varmistaminen – ilman, että sen tarvitsee sisältää sisäistä virittyneisyyttä, joka näkyisi mittalaitteissamme.

Tässä katsannossa pimeä aine edustaa koherenssin gravitaatiollista jälkeä, sillä se ei pelkisty tavalliseksi aineeksi, muttei ole täysin siitä erillinenkään. Se voidaan ymmärtää rakenteena ilman sisäistä termodynaamista toimintaa: alueina, joissa koherenssi säilyy ilman, että se purkautuu säteilyksi tai havaittaviksi vuorovaikutuksiksi. Se ei ole niin sanotusti näkymätöntä ainetta, vaan koherenssin varjo – rakenne, joka toimii systeemisesti, muttei paikallisesti mitattavana entiteettinä.

Fysiikan lait emergentteinä rajoitteina

Jos koherenssi on pysyvyyden perimmäinen periaate, silloin ne säännönmukaisuudet, jotka tunnistamme fysiikan laeiksi, eivät ole todellisuuden ennaltamäärättyjä ehtoja, vaan koherenssin läpäisseiden järjestelmien tulosta. Fysiikan lait nousevat näin esiin rajoitteina, jotka ovat osoittautuneet koherenteiksi useissa mittakaavoissa: vain sellaiset vuorovaikutusmallit, symmetriat ja säilymislait, jotka mahdollistavat skaalautuvat, palautekelpoiset ja kausaalisesti johdonmukaiset rakenteet, voivat säilyä ajan yli. Muut vaihtoehdot hajoavat epäkoherenssiin tai eivät ilmenny lainkaan.

Tässä valossa fysiikan lakien näennäinen universaalisuus ei siis ole annettu fakta, vaan koherenssiperustaisen valinnan seuraus: koherenssi eliminoi sen, mikä ei voi propagoitua tai vakautua, jättäen jäljelle vain ne konfiguraatiot, jotka luonnostaan ylläpitävät itseään ja ympäristöään. Tämä selittää myös sen, miksi maailmankaikkeus ylipäänsä vaikuttaa säännönmukaiselta: ei siksi, että se olisi ulkoa hallittu, vaan siksi, että koherenssi rakenteellisesti suosii järjestystä epäjärjestyksen sijaan; ei tilastollisesti, vaan muodoltaan. Koska koherenssiperiaate ja sen filtteri toimivat vähintään samankaltaisesti kaikkialla, luonnonlaeista on ollut luontevaa ajatella universaaleina lakeina.

Koherenssisuodatin koherentissa emergentismissä ei siis ole passiivinen ehto, vaan aktiivinen ja generatiivinen periaate, joka muovaa todellisuutta jatkuvasti. Se ei ole ulkoapäin asetettu, vaan seurausta siitä, että vain koherentit konfiguraatiot kestävät. Tästä nousee keskeinen oivallus: aika-avaruus, pimeä aine ja jopa fysiikan lait eivät ole perusrakenteita, vaan koherenssin seurauksena syntyneitä ilmiöitä. Ne ovat sitä, mikä jää jäljelle, kun epäkoherentit vaihtoehdot eivät kykene säilymään. Näin koherentti emergentismi tarjoaa koherenssin dynaamiseen logiikkaan – ei annettuihin postulaatteihin – perustuen sekä yhtenäisen selityksen että todellisuuden synnylle ja sen rakenteelle.

Koherenssi: Kvanttinen liima, joka yhdistää aika-avaruuden ja gravitaation

Tarkastelen vielä tämän ensimmäisen osan loppuun sitä, miten yhtä mahdollista teoriani tulokulmaa kvanttilomittumiseen voitaisiin soveltaa muihin kysymyksiin, joita jo olen käsitellyt. Koherentti emergentismi voisi tähän liittyen rakentua syvällisen oivalluksen varaan: kvanttinen koherenssi – kvanttijärjestelmien taipumus ylläpitää vakaita, keskinäisesti sidoksissa olevia tiloja – toimii yhdistävänä periaatteena, joka liittää kvanttimaailman ja gravitaatioon liittyvät ilmiöt toisiinsa. Sen sijaan, että kvanttimekaniikka ja gravitaatio nähtäisiin toisistaan erillisiksi todellisuuden osa-alueiksi, tämä näkemys esittää, että koherenssi itse on piilevä rakenne, josta molemmat ilmiöt nousevat.

Tässä viitekehyksessä aika-avaruus ei ole ennalta olemassa oleva tausta, vaan koherentista kvanttilomituksesta syntyvä emergentti ilmiö. Kun hiukkaset lomittuvat, niiden jakama informaatio muodostaa vakaita, relatiivisia rakenteita. Kun nämä rakenteet kasvavat mittakaavassa, niiden geometriset kuviot yhdessä rakentavat aika-avaruuden kudelman. Tässä näkökulmassa esimerkiksi tähden massiivisuus ei kaarra aika-avaruutta jonkin voiman välityksellä, vaan sen sisäinen koherenssi tuottaa tiheän ja järjestäytyneen lomitusverkon, joka määrittää aika-avaruuden muodon.

Sen sijaan, että gravitaatio selitettäisiin hypoteettisilla voimanvälittäjillä, kuten gravitoneilla, se nähdään lomituksen geometrian ilmentymänä. Alueet, joilla koherenssi on korkea, kaareuttavat aika-avaruutta voimakkaammin, kun taas vähäisen koherenssin alueet kaareutuvat heikommin. Tämä selittää luonnollisesti, miksi massiiviset kappaleet – jotka koostuvat erittäin järjestyneistä kvanttitiloista – vääristävät ympäristöään: gravitaatio on yksinkertaisesti koherentin rakenteen makroskooppinen muoto.

Pimeät ilmiöt koherenssin näkökulmasta

•Pimeä aine voidaan tulkita ikään kuin koherenssin autiomaiksi: alueiksi, joilla lomitus on liian harvaa tai epäjärjestäytynyttä säteilemään valoa, mutta jotka silti vaikuttavat gravitaation pohjalta, koska ne ovat osa koherenssikentän rakennetta.

•Pimeä energia saattaa heijastaa koko maailmankaikkeuden taipumusta kohti kasvavaa koherenssia, jolloin kosminen laajeneminen on seurausta entropisesta paineesta optimoida lomitus järjestäytyneemmäksi kautta avaruuden.

Kvanttisen ja kosmisen yhdistäminen

•Mustissa aukoissa äärimmäinen koherenssi voi korvata singulariteettien ajatuksen ja ratkaista niihin liittyvät paradoksit korvaamalla äärettömän tiheyden erittäin järjestäytyneillä lomitusytimillä.

•Planckin mittakaavassa koherenssi tasoittaa kvanttigravitaation ennustamaa, ikään kuin kuohuvaa kvanttivaahtoa, mikä tekee havaitusta aika-avaruuden vakaudesta ymmärrettävän ilman eksoottisia oletuksia.

Tämä koherenssikeskeinen näkökulma tarjoaa testattavan ja yhdistävän tutkimusohjelman:

•Kehitetään malleja, joissa aika-avaruuden kaareutuminen seuraa suoraan lomitusrakenteesta.

•Simuloidaan lomitukseen perustuvaa geometriaa laboratorio-olosuhteissa kvanttisysteemien avulla.

•Hyödynnetään astrofysikaalista dataa koherenssikarttojen laatimiseksi, tunnistaen pimeä aine ja energia lomitusrakenteisiin perustuvina kuvioina todellisuudessa.

Koherentti emergentismi määrittelee maailmankaikkeuden uudelleen itsejärjestyväksi kvanttiseksi verkostoksi, jossa koherenssi ei ole pelkkä sivuvaikutus, vaan perustavanlaatuinen liima, josta sekä kvanttikäyttäytyminen että gravitaatio kumpuavat; näin se on yhdistävä säie, joka kutoo yhteen pienimmät mittakaavat ja suurimmat kokonaisuudet.

Osa 2

Teoriani koherentin emergentismin soveltaminen laajemmin

Siirryn seuraavaksi tarkastelemaan sitä, miten teoriaani voidaan soveltaa laajemmin muuhun todellisuuteen, tieteeseen ja ajatteluun sekä sen muihin keskeisiin teemoihin ja kysymyksiin. Aloitan matematiikasta.

Matematiikan luonne koherentin emergentismin näkökulmasta

Koherentin emergentismin viitekehyksessä matematiikka voidaan ymmärtää ilmiönä, joka syntyy todellisuuden perustavien rakenteiden sisäisestä johdonmukaisuudesta. Tällöin matematiikka ei ole välttämättä itsenäisesti olemassa oleva objekti, vaan sääntöjen järjestelmä, joka mallintaa ja heijastaa todellisuutta mahdollisimman johdonmukaisesti. Matematiikka toimii siis tapana jäsentää havaintojamme maailmasta – ei itsenäisenä osana todellisuutta, vaan emergenttinä mallina, joka syntyy tarpeestamme ymmärtää ja selittää.

Matematiikan ontologinen asema onkin monimutkainen, koska meillä ei ole keinoa astua oman tietämyksemme ulkopuolelle arvioidaksemme objektiivisesti, onko matematiikka itsenäisesti olemassa. Tämä liittyy myös aksioomien perustavanlaatuiseen luonteeseen: ne ovat oletuksia, joiden varaan kaikki matemaattiset järjestelmät rakentuvat. Vaikka emme voi olla varmoja siitä, että matematiikka on objektiivisesti totta, vaikuttaa siltä, että todellisuus noudattaa sen sääntöjä ainakin jossain määrin. Ilman tätä sisäistä johdonmukaisuutta mikään merkityksellinen ymmärrysjärjestelmä ei voisi syntyä.

Vaikka matematiikan ei voida sanoa olevan välttämättä ontologisesti niin sanotusti totta samassa mielessä kuin fyysisten ilmiöiden, se toimii erittäin tehokkaana työkaluna todellisuuden kuvaamiseen ja ennustamiseen. Matematiikan käytännön menestys viittaa siihen, että se vastaa todellisuutta jollakin tasolla – muuten sen mallit ja ennusteet eivät toimisi käytännössä. Tästä huolimatta matematiikan totuusarvo ei ole lopullisesti määritettävissä; se on sääntöjoukko, jonka tarkoitus on jäsentää havaintoja, ei esittää lopullista kuvaa siitä, mitä todellisuus niin sanotusti on. Tämä näkökulma on linjassa Gödelin epätäydellisyyslauseiden kanssa, joiden mukaan mikään matemaattinen järjestelmä ei voi sisältää kaikkia omia totuuksiaan, vaan siihen kuuluu sisäistä ristiriitaa. Näin ollen mikään yksittäinen matemaattinen teoria ei voi täysin kuvata todellisuutta. Tämä viittaa siihen, että todellisuuden ymmärtämiseksi tarvitaan useiden eri aksiomaattisten järjestelmien ja viitekehysten yhdistelmää, joista kukin valottaa todellisuuden eri puolia.

Matematiikan ja todellisuuden suhdetta voidaankin verrata algoritmisiin sääntöihin: mikään yksittäinen teoria ei kata kaikkea, mutta niiden välillä on loogisia yhteyksiä. Useiden matemaattisten viitekehysten rinnakkaiskehitys ja niiden välinen optimaalinen vuorovaikutus voisivat tarjota kokonaisvaltaisemman tavan mallintaa todellisuutta. Tässä mielessä algoritmisen järjestelmän yksinkertaisin versio voisi sisältää myös kuvauksen sovellettavan matematiikan tai sovellettujen matematiikkojen suhteesta muihin matemaattisiin järjestelmiin.

Tehokkaimmat matemaattiset mallit ovat puolestaan niitä, jotka tuottavat vähiten ristiriitaisuuksia. Tämä tekee niistä hyödyllisiä, muttei välttämättä absoluuttisesti tosia. Matematiikka toimii sääntöjärjestelmänä – aivan kuten pelin säännöt – mahdollistaen todellisuuden kuvaamisen ja sen puitteissa toimimisen. Esimerkiksi šakin säännöt eivät ole itsessään tosia tai epätosia, vaan ne määrittelevät jäsennellyn tavan pelata peliä. Samalla tavalla matematiikka on jäsennelty tapa ymmärtää ja kuvata maailmaa, ei sen itsenäinen tai objektiivinen osa.

Jos edelleen ajatellaan, ettei todellisuudella ole mitään kaiken ylittävää metatasoa, kysymys siitä, onko matematiikka ontologisesti totta, muuttuu merkityksettömäksi. Tällainen metataso vaatisi luultavasti jonkinlaisen tietoisuuden, tai vähimmillään itseviittaavuuden kaltaisia kierteisiä rakenteita. Ilman tätä näkökulmaa matematiikka säilyy käyttökelpoisena mutta ontologisesti määrittelemättömänä sääntöjärjestelmänä.

Emergenssin näkökulmasta voidaan taas pohtia, liittyykö matematiikan soveltamisessa esiintyvä raja suurten kokonaisuuksien mallinnettavuudessa esimerkiksi kaaosteorian kaltaisiin ilmiöihin. Monimutkaisia järjestelmiä ei aina voida siis jäljittää yksinkertaisiin alkuehtoihin, ja tämä voi olla se hetki, jolloin emergenssi tapahtuu. Tässä hämärtyy yksikön ja kokonaisuuden välinen raja, ja juuri siinä syntyy uudenlainen todellisuuden taso – ehkä myös uudenlainen matemaattinen järjestelmä.

Lopulta matematiikka voidaan ymmärtää emergenttinä ilmiönä, joka on syntynyt ihmisen tarpeesta jäsentää maailmaa. Sen hienostuneimmat muodot ovat niitä, jotka kykenevät kuvaamaan todellisuutta vähiten ristiriitaisesti. Matematiikka ei kuitenkaan ole itse todellisuus, vaan malli, joka auttaa meitä lähestymään sitä. Vaikka emme voi lopullisesti määrittää matematiikan ja todellisuuden välistä ontologista suhdetta, voimme varmuudella sanoa, että matematiikka on korvaamaton työkalu todellisuuden ymmärtämisessä ja ollessamme sen kanssa vuorovaikutuksessa.

Lopuksi voidaan vielä jälleen esittää, että kun emme vielä varmuudella tiedä matematiikan lopullista luonnetta ja suhdetta todellisuuteen, meidän ei pitäisi olettaa, että se on ainoa mahdollisuus kuvata todellisuutta ja sen perimmäistä luonnetta – niin kauan kuin emme voi todistaa, että todellisuus on pohjimmiltaan matematiikkaa, kuten Max Tegmark on esittänyt, emme voi tietää, mikä matematiikan perimmäinen rooli on. Tämän ajatuksen voidaan ajatella pätevän myös logiikkaan.

Elämän määritelmästä

Siirryn seuraavaksi pohtimaan sitä, miten koherentti emergentismi suhtautuu elämään, ja sen jälkeen pohdin sen suhdetta ihmiseen ja ihmiskuntaan.

Voitaisiinko ensinnäkin elämän määritelmästä ajatella seuraavaa: se koostuu sisäisestä systeemistä ja järjestyksestä, jossa eri osat reagoivat keskenään ja muodostavat yksikön, jolla on autonomiaa. Elämä olisi näin sisäisen keskinäisriippuvuuden kierre, joka kehittyy kohti sen hienovaraisempaa hallintaa, ja ihmisen tietoisuus on tämän huipentuma. Elämän määritelmä olisi näin ollen entropian vastakohta: sisäisen järjestyksen kasvu. Tämä ei kuitenkaan rikkoisi entropian periaatetta vastaan, koska elämä vaikuttaa ympäristönsä entropiaan kasvattamalla siinä.

Voidaan vielä lisäksi pohtia, että elämän pienin yksikkö olisi solu ja sen toimintaa säätelisivät geenit. Elävien organismien käyttäytyminen muotoutuisi puolestaan näiden yksiköiden toiminnasta suhteessa toisiinsa. Esimerkiksi sairauksissa, kuten kaikessa muussakin, olisi kyse siitä, että niitä aiheuttavat solut ja niiden geenit pääsisivät hallitsevaan asemaan, jossa ne ajaisivat omaa etuaan. Richard Dawkinsin idea itsekkäästä geenistä sopisi tähän yhteyteen. Hänen pohdinnastaan voidaan teoriaani liittyen ajatella myös, että oleva koostuu yksiköstä ja toisaalta sen toimintaa koskevasta muistijäljestä. Tämä voisi myös olla todellisuuden yleisempi perusmekanismi. Muistaminen puolestaan johtaisi alati monimutkaisempaan toimintaan ja mahdollistaisi sitä, ainakin elollisissa olennoissa.

Laajemminkin voitaisiin tosiaan ajatella, että ihminen ja elävä toimivat geenien näyttämönä ja lopputulos on niiden yhteisvaikutuksen koordinointi, joka pisimmälle vietynä voisi tuottaa tietoisuuden. Koordinointi olisi joka tapauksessa aina jossain määrin rajattua ja toimisi omien epätäydellisten periaatteidensa pohjalta. Tätä samaa analogiaa voidaan teoriani puitteissa tietenkin soveltaa laajemmin maailmaan, todellisuuteen ja koko kosmokseen.

Voidaan myös pohtia, noudatteleeko elävän organismin sisäinen toimintamekanismi aina luonnonlakeja, tai tulisiko sen aina seurata niitä? Entä syntyisikö esimerkiksi tietoisuus siitä, että luonnonlaeista poiketaan? Oma ajatukseni on, että luonnon perustavat toimintamekanismit asettavat aina viitekehyksen sille, miten todellisuus voi toimia, mutta että niitä hyödyntämällä voi myös syntyä toimintaa, joka ei yksinään ole ymmärrettävissä perustavanlaatuisten toimintamekanismien pohjalta tai palautettavissa niihin.

Tämän lyhyen elämään liittyvän katsauksen jälkeen sovellan teoriaani seuraavaksi laajemmin ihmiskuntaan.

Ihmisen ymmärryksen rajat ja ajattelun luonne

Ihmisen pyrkimys ymmärtää todellisuutta perustuu kieleen ja ajatteluun, jotka ovat keskeiset keinot sekä ulkoisen että sisäisen maailman hahmottamiseen. Kuitenkin nämä kaksi kietoutuvat toisiinsa niin huomaamattomasti, että objektiivinen näkemys voi hämärtyä. Ymmärryksemme ei koskaan voikaan olla täysin erossa meistä itsestämme. Emme voi lopullisesti tietää, onko maailmankuvamme ihmisen subjektiivisuuteen sidottu vai heijastaako se jotakin objektiivista.

Edellä esittämäni ajatus näkyy myös ajattelun rajoissa: ajatuskoe, kuten antiikin Theseuksen laiva (laivan lankkujen vaihtaminen yksi kerrallaan, ja sen jälkeen esitettävä kysymys siitä, onko kyseessä sama laiva), osoittaa, kuinka ihmismieli ei kykene käsittelemään kaikkia ilmiöitä ilman ristiriitaa. Todellisuus ei kuitenkaan niin sanotusti välitä siitä, milloin laiva lakkaa olemasta alkuperäinen – tämä epäselvyys syntyy ihmisen ajattelusta, ei tapahtumasta itsestään.

Tähän liittyy myös Wittgensteinin ajatus siitä, ettei kieli riitä kuvaamaan todellisuutta. Ehkä sitä voidaan tulkita laajemminkin: kenties mikään inhimillinen malli ei täysin tavoita todellisuutta. Silti tätä ei voida kategorisesti todistaa. Rajoitteet eivät myöskään ehkä johdu kielestä itsestään, vaan meidän olentomme kokonaisvaltaisesta rajoittuneisuudestamme: biologiastamme, kokemushistoriastamme ja mentaalisista rakenteistamme. Matematiikka ja muut ajattelun työkalut voivat kasvattaa ja syventää ymmärrystämme, mutta eivät lopulta yksiselitteisesti ylitä ihmisyyden rajaa.

Vaikka ihmisen käsitys todellisuudesta on aina subjektiivinen, tämä ei tarkoita, ettei ymmärryksemme voisi olla perustellusti todenmukaista. Emme voi varmuudella tietää, onko jokin tieto objektiivisesti totta, mutta voimme toimia ikään kuin se olisi, erityisesti, kun havainnot ja niiden seuraukset toistuvat ennustettavasti. Tiettyjä kysymyksiä ei voida ratkaista, ei siksi, että kieli olisi rajallista, vaan siksi, että ihmisen keinot eivät siihen riitä. Esimerkiksi juuri matematiikkaa ei voida arvioida täysin sen ulkopuolelta.

Metafysiikan ytimessä onkin ehkä kysymys siitä, voiko ihminen havaita tai ajatella todellisuutta erillään itsestään. Meillä on kokemus jostakin ihmisestä riippumattomasta, mutta emme voi täysin erottaa omaa projisointiamme tästä kokemuksesta. Totuuden käsittely vaatii siksi aina myös todellisuuden hyväksyntää. Tärkein jako on sisäisen kokemuksen ja ulkoisen maailman välillä – ja ehkä, jos jokin väittämä voidaan aukottomasti ymmärtää ja sen loogisuus voidaan todentaa, sen voidaan ajatella kuvaavan todellisuutta tai ainakin mahdollista todellisuutta.

Totuus voikin olla ihmisen luoma käsite, joka auttaa ymmärtämään tapahtumia, kun taas todellisuus on se, mikä on; välinpitämätön käsitteiden ja merkitysten suhteen. Jokin voisikin ehkä olla totta, vaikkei se ilmenisi todellisuudessa, jos se kuitenkin seuraa koherentteja ja totuudellisia todellisuuspolkuja. Esimerkiksi uskonnossa, moraalissa ja matematiikassa voidaan esittää malleja, jotka ovat totta jossakin merkityksessä, ainakin omassaan, vaikka nämä eivät ole fysikaalisia ilmiöitä.

Kysymykset – kuten ”miksi universumi on olemassa?” – paljastavat tämän eron. Todellisuus ei vastaa tällaisiin kysymyksiin, vaan ne ovat ihmismielen rakennelmia, jotka liittyvät totuuteen. Tieteessä todellisuutta pyritään mallintamaan toimivasti, mutta sekin on tulkinnallinen järjestelmä, ei todellisuuden lopullinen kuvaus.

Ihmisellä on kuitenkin ainutlaatuinen kyky lähestyä todellisuutta metatasolla. Teknologian ja tieteen avulla pystymme poistamaan osia subjektiivisuudestamme ja lähestymään jotakin objektiivisen kaltaista. Jos luomme teknologisen laitteen, joka toimii monimutkaisella tavalla, voimme mielestäni olettaa seuraavaa: se kertoo siitä, että ihmisyksilön kokemuksen ulkopuolella on asioita ja että ymmärrämme sitä, miten todellisuus toimii. Tämä ei kuitenkaan poista sitä tosiseikkaa, että ihminen on itse se, joka kysyy, rakentaa ja mallintaa – ilman ihmistä ei olisi totuuden käsitettä. Ihmisen subjektiivisuus on siis sekä rajoite että edellytys ymmärrykselle.

Ihmisen tietoisuus tuokin todellisuuteen tason, jota mikään muu ei näytä tekevän. Kysymykset, kuten sattuma ja determinismi ovat merkityksellisiä vain meille, eivät maailmankaikkeudelle itselleen. Tapahtumat vain tapahtuvat. Silti kokemuksella on arvoa, sillä se luo merkityksen.

Ihmisten ajatustenkin voidaan ajatella olevan todellisia, vaikka ne eivät ole fyysisiä objekteja. Ne syntyvät fyysisistä mekanismeista, mutta ovat luonteeltaan toiminnallisia, eivät materiaalisia. Tässä mielessä ihminen luo metatason, johon todellisuus ei itse pääse käsiksi, ja kenties juuri tässä piilee meidän erityislaatuisuutemme.

Voidaan myös olettaa, että ihminen pystyy mallintamaan ulkoista todellisuutta sisäisesti. Esimerkiksi musiikista nauttiminen osoittaa, että aivot kykenevät jäsentämään kokemuksia yhteismitallisesti suhteessa ulkomaailmaan ja toisiin ihmisiin. Tämä viittaa siihen, että todellisuus toimii koherentisti ja että ihminen on osa tätä koherenssia. Ajatuksen ja ilmiön välinen ero on tosi, muttei jakamaton: molemmat ovat ilmentymiä samasta todellisuudesta eri tasoilla.

Tietoisuudesta ja vapaasta tahdosta

Koherentin emergentismin viitekehyksessä tietoisuus voidaan ymmärtää ilmiönä, joka ei ole redusoitavissa yksittäisiin aivoprosesseihin, vaan syntyy korkeampien järjestelmien vuorovaikutuksesta. Onkin mahdollista, että sekä tietoisuuden että todellisuuden alkuperässä on samankaltaisia tapahtumia – pieniä, harvinaisia sattumia, jotka synnyttävät ennakoimattomia, mutta rakenteellisesti merkittäviä kokonaisuuksia. Tietoisuus ei tällöin ole todellisuuden sivutuote, vaan sen jäsentyvä heijastus, vaikkei tämä tarkoita, että todellisuus itsessään olisi tietoinen.

Tietoisuuden ei siis tarvitse olla maailmankaikkeuden tarkoitus tai päämäärä. Päinvastoin; olisi valtava metafyysinen oletus väittää, että todellisuus olisi rakennettu juuri tietoisuutta varten. Se olisi suurempi hyppäys kuin usko jumalaan. Tästä huolimatta tietoisuus näyttäytyy todellisena ja kokemusperäisenä ilmiönä, joka ei ole täysin palautettavissa aineeseen. Tähän liittyy erityisesti jo aiemmin pohtimani ajatus siitä, ettei olevan toimintaa voida suoraan typistää sen olemiseen. Voidaan edelleen ajatella, ettei tietoisuudella ehkä ole niin sanotusti merkitystä maailmankaikkeuden mittakaavassa, mutta sen olemassaolo on silti filosofisesti merkittävä.

Tietoisuus näyttäisi siis viittaavan emergenssiin eli siihen, että jostakin yksinkertaisemmasta syntyy uusia, itsenäisiä ja toimintakykyisiä kokonaisuuksia. Jos vapaata tahtoa ei ole, mutta tietoisuus on silti olemassa, onko tämä itsessään todiste emergenssistä? Jos ei ole, ajaudummeko panpsykismiin tai täyteen reduktionismiin? Molemmat vaihtoehdot kohtaavat vaikeuksia tietoisuuden kokemuksellisen ytimen selittämisessä.

Voimme kuitenkin ainakin olettaa olevamme tietoisia. Tietoisuus, jonka olemme kykeneviä havaitsemaan omassa kokemuksessamme, on itsessään merkki siitä, että jokin korkeampi taso on olemassa; se on jotakin, joka ei palaudu yksittäisiin osiin. Tässä mielessä tietoisuus on eräänlainen energeettinen kokonaisuus: se ohjaa toimintaa, mallintaa maailmaa ja voi jopa muokata kehon fysiologiaa, kuten parantaa unen laatua lukemisen seurauksena.

Vapaan tahdon olemassaolo on yksi vaikeimmista filosofisista kysymyksistä. Koherentin emergentismin näkökulmasta voidaan kuitenkin esittää, ettei vapaan tahdon mahdollisuus ole ristiriidassa determinismin kanssa, ainakaan, jos katsotaan menneeseen ja jos ymmärrämme vapauden syntyvän korkeammalla järjestelmätasolla. Vaikka kaikki uusi perustuu menneeseen, emergenssi sallii uusien toimintamekanismien muodostumisen, eivätkä ne ole suoraan palautettavissa osiin.

Jos ihminen kykenee esimerkiksi luomaan suhteellisuusteorian tai tekemään itsensä tuhoavan päätöksen, voidaan kysyä: oliko näissä tilanteissa jotain aidosti vapaata? Olivatko ne pelkkiä syy-seurausketjujen lopputulemia vai esimerkkejä hienovaraisesta vapaasta tahdosta, joka ei enää ole jäljitettävissä alemmalle tasolle? Vertauksena voidaan ajatella jälleen jumalaa, joka rakentaa vuoren, jota ei voi itse siirtää – samalla tavoin ihminen voi tehdä jotakin, jonka alkuperää ei voida enää täysin määrittää reduktionistisesti.

Kvanttifysiikan epädeterminismi tarjoaa myös mahdollisen mekanistisen perustan vapaalle tahdolle. Vaikka aivot eivät ehkä ole kvanttifysiikalle suotuisa ympäristö, voidaan silti kysyä: voisiko neuronien yhteistoiminta – miljardien hermosolujen kompleksinen dynamiikka – mahdollistaa hetkittäisen vapauden, tai vähintään autonomian, jollakin tasolla? Ainakin tietyissä tilanteissa tämä saattaa olla totta, vähintään sillä tavalla, että kokonaisuus voi vaikuttaa yksikön toimintaan. Tästä puolestaan voitaisiin johtaa käsitys rajoitetusta tai kontekstuaalisesta vapaasta tahdosta.

Lisäksi voidaan pohtia, mitä tapahtuu, kun kvanttimaailma kohtaa aidosti emergentin kokonaisuuden, esimerkiksi elävän olennon. Voiko tästä kohtaamisesta seurata aitoa epädeterminismiä? Jos näin on, silloin voisi ilmetä myös aitoa emergenttiä toimintaa eli toimintaa, joka ei ole ennustettavissa tai pelkistettävissä osien käyttäytymiseen.

Vapauden ja emergenssin välinen suhde onkin koherentin emergentismin kannalta keskeinen. Jos voidaan osoittaa, että vapaus todella ilmenee, silloin on oltava olemassa myös emergenssiä. Samalla voidaan kysyä: miksi olisi tietoisuutta, jos emme olisi vapaita käyttämään sitä? Evoluutiobiologia antaa ymmärtää, että asiat, jotka ovat sen puitteissa kehittyneet, ovat olemassa jostain syystä, joka liittyy niiden toimintaan. Jos tietoisuus onkin pelkkä illuusio, miksi se on olemassa ja miksi koemme sen sellaisena kuin koemme? Jos tietoisuus onkin vain passiivinen seuraus, sen merkitys häviää. Mutta jos se kykenee vaikuttamaan toimintaan – joko yksilön tai kollektiivin tasolla – se toimii aktiivisena elementtinä todellisuuden jäsentämisessä.

Voidaanko edelleen tähän liittyen ajatella, että koherentti emergentismi aivojen tasolla, mutta myös sosiaalisissa ja kulttuurisissa järjestelmissä mahdollistaa kokonaisuuden vaikuttamisen yksiköihin? Tämä voi tapahtua erityisesti, kun joukkojen toiminta muokkaa yksilön mahdollisuuksia ja käyttäytymistä. Tällainen vuorovaikutus on yksi emergenssin tunnusmerkeistä.

Tietoisuus, sellaisena kuin sen koemme, onkin oman näkemykseni mukaan ehkä paras todiste siitä, että emergenssi on todellinen ilmiö. Se ei ole vain kognitiivinen työkalu, vaan kokemus, joka ylittää puhtaan materiaalisen selityksen. Vapauden ja emergenssin mahdollisuus, ehkä jopa väistämättömyys avaa uudenlaisen näkymän ihmismielen ja todellisuuden suhteeseen. Ja vaikkei tietoisuus olisikaan maailmankaikkeuden tarkoitus, se voi olla sen merkittävä sivutuote – tai jopa väistämätön seuraus sen rakenteellisesta koherenssista.

Seuraavaksi siirryn tämän ihmiseen liittyvän perustavanlaatuisen pohdinnan jälkeen käsittelemään teoriani suhdetta ihmiseen ja ihmiskunnan toimintaan laajemmassa mielessä.

Koherentti emergentismi ja ihmiskunta

Koherentin emergentismin mukaan siis todellisuuden perustavanlaatuiset osatekijät, jotka ovat sisäisesti johdonmukaisia ja ristiriidattomia muun todellisuuden kanssa, voivat kehittyä ja muodostaa yhä monimutkaisempia rakenteita. Tämän periaatteen pohjalta ovat kehittyneet myös elämä ja tietoisuus, kun kehitys on saavuttanut riittävän monimutkaisen tason. Lisäksi tämä tarkoittaa, ettei tietoisuutta voida pelkistää pelkkään materialismiin; sen olemassaolo perustuu monimutkaiseen, emergenttiin järjestelmään, jossa kokonaisuus on enemmän kuin osiensa summa. Itse asiassa tämä on siis myös mahdollista kaikilla todellisuuden tasoilla. Esimerkiksi biologiassa tämä otetaan jo annettuna, mutta tätä ajatusta voidaan soveltaa niin molekyyleihin (vaikkapa vain joukko vesimolekyylejä voi muodostaa yhdessä märkyyden tilan, eikä tätä märkyyttä voida johtaa yksittäisen molekyylin toimintaperiaatteista) kuin yhteiskunnan ja talouden toimintaan.

Myös ihmiskokemus – kärsimys, moraali ja merkityksen etsintä – on tämän emergenssin tulos, joka pohjimmiltaan syntyy aivoissa. Ihmiskunnan ainutlaatuisuus perustuu tämän emergenssin saavutuksiin: kykyyn ymmärtää todellisuutta metatasolla. Se on harvinainen ominaisuus, jota itse universumilla ei näytä olevan. Kieli, kulttuuri ja ajattelu ovat puolestaan tämän kehittyneen tilan työkaluja, joiden avulla ihminen navigoi todellisuudessa, mutta ne eivät kuvaa todellisuutta suoraan, ainakaan tavalla, joka antaisi meille varmuuden siitä, että ne tarjoavat aina objektiivisesti todenmukaisen kuvauksen todellisuudesta. Sen sijaan voimme todeta, että ne muokkaavat ja rajoittavat ihmisen kokemusta todellisuudesta.

Tätä edellä esittämääni näkökulmaa voidaan soveltaa laajemmin myös siihen, miten ja mitä ihmiset ajattelevat todellisuudesta ja miten ymmärtävät sitä. Esimerkiksi käsitys Jumalasta ei välttämättä ole perusteltu suhteessa siihen, miten todellisuus toimii: koherentti emergentismi selittää todellisuuden alkuperän, syyn ja kehityksen ilman tarvetta Jumalalle. Toisaalta voidaan väittää seuraavaa: koherentti emergentismi jättää avoimeksi mahdollisuuden, että Jumala voisi olla olemassa. Voidaan esimerkiksi ehdottaa, että Jumala on lopullinen syy siihen, miksi todellisuus on järjestäytynyt koherentin emergentismin periaatteiden mukaisesti. Tätä ei kuitenkaan voida milloinkaan lopullisesti todistaa oikeaksi tai vääräksi.

Vaikka emme voi olla varmoja siitä, onko Jumala objektiivisesti olemassa, tiedämme, että usko Jumalaan vaikuttaa ihmisten ajatteluun ja käyttäytymiseen. Ockhamin partaveitsi viittaa teoriani pohjalta siihen, että on järkevämpää olettaa, ettei Jumalaa ole, mutta kysymys jää avoimeksi, koska todellisuus itsessään ei ota kantaa tällaisiin asioihin. Kysymys Jumalasta voisi myös pohjimmiltaan olla kysymys juuri siitä, onko universumilla jokin metataso, kuten olen jo aiemmin pohtinut. Voisiko jumala olla juuri tämä? Entä voisiko olla, että emme saa ikinä vastausta tähän kysymykseen, koska emme milloinkaan tyhjentävästi voi löytää vastausta todellisuuden metatasoon liittyvään kysymykseen?

Teoriani näkökulma moraaliin

Ulotetaan seuraavaksi teoriani moraaliin. Teoriani mukaan moraaliset periaatteetkaan eivät ole todellisuuden perusosa objektiivisesti todennettavassa mielessä. Ne voivat kuitenkin olla totta ja arvokkaita omassa viitekehyksessään. Ne voivat myös olla totta siinä mielessä, että ne ohjaavat ihmisiä kohti johdonmukaista ja toimivaa yhteisöllistä olemassaoloa sekä vuorovaikutusta. Lisäksi niitä voidaan pitää tosina siinä mielessä, että elämä ja tietoisuus ovat myös todellisuuden näkökulmasta arvokkaita ja harvinaisia ilmiöitä, joita tulisi vaalia ja suojella – ja moraaliset periaatteet mahdollistavat tämän.

Teoriani yhteys puolestaan menneeseen moraaliteoriaan voisi olla seuraavanlainen: se yhdistelee kaikkia toimivimmaksi kokonaisuudeksi ja ajattelee, että kaikkia tarvitaan. Teoriani kertoo, että todellisuuden ilmiöiden toiminnan suhteen sekä pienimmän yksikön toiminta että koko kokonaisuuden toiminta on tärkeää ja että ne vaikuttavat toisiinsa; niiden toimintamekanismeja ei voida suoraan verrata tai johtaa toisistaan. Miten tämä siis soveltuu tarkemmin moraaliteorioihin? Ensinnäkin niin, ettei yksikään moraalinen periaate itsessään ole tosi, epätosi tai ehdoton, ainakaan todellisuuden näkökulmasta. Sen sijaan voidaan ajatella, että niistä kaikista voidaan löytää jotain arvokasta ja että käytännön ajattelussa ja toiminnassa niiden väliltä tulisi löytää jonkinlainen kultainen keskitie, jossa kaikkien ajattelua ja tulokulmia hyödynnettäisiin.

Ehkä moraalin suhteen tuo keskitie voisi näyttää esimerkiksi tältä: kahdeksi keskeisimmäksi ideaksi voitaisiin nostaa utilitarismi ja Kantin velvollisuusetiikka. Toinen ottaa tavoitteekseen parhaimman kokonaisuuden hyvinvoinnin, toinen parhaimman tai velvollisuuden pohjalta vaaditun yksittäisen teon. On myös selvää, että kumpaakin orjallisesti seuraamalla ilmenee tilanteita, joita on vaikea hyväksyä.

Miten nämä siis voitaisiin yhdistää teoriani alle? Voitaisiin esimerkiksi ajatella, että tavoitteena olisi hyvin toimiva kollektiivinen hyvinvointi, jota ei kuitenkaan voitaisi rakentaa millä periaatteilla tahansa. Meidän tulisi siis rakentaa kokonaisuus, joka on toimiva, ilman että rikkoisimme periaatteita, joihin sisältyy jokaisen yksilön ihmisarvo. Näin sekä yksittäisten tekojen että kokonaistilanteen tarkkailu on tärkeää ja molempiin liittyviä näkökohtia tulee ottaa huomioon.

Teoriani nostaa tämän lisäksi esiin toiminnan mekanismit ja niiden merkitykset. Ehkä tätä voitaisiin soveltaa moraaliin niin, että meidän tulisi myös löytää sellaiset maailman mekanismit, jotka tehokkaasti johtaisivat hyvinvointiin ilman, että nämä mekanismit olisivat perusarvojen vastaisia. Moraalin suhteen nämä voitaisiin löytää parhaiten yhteisen keskustelun myötä, jossa kaikkia kuunnellaan ja jossa keskustellaan faktojen pohjalta. Deliberatiivinen demokratia voisi olla jo olemassa oleva keino tämän tavoitteen saavuttamiseen.

Lisäksi normatiivisuus on myös kiinnostavaa teoriani näkökulmasta. Voidaanko ajatella, että se, millaista jonkin tulisi moraalisesti olla, voidaan asettaa omaksi totuudekseen, joka on riippumaton ulkopuolisesta tarkastelusta tai näkökulmasta? Jossain tarkassa objektiivisessa mielessä teoriani esittää, ettei näin ole, ainakaan, jos tarkastellaan todellisuutta sen materialistisen olemisen ja siihen liittyvien piirteiden pohjalta. Moraaliset normatiiviset käsitteet voivat kuitenkin olla totta omassa viitekehyksessään, ehkä jopa objektiivisella tavalla, mutta kysymys siitä, ovatko ne osa todellisuuden totuutta, on jälleen kerran merkityksetön ja mieletön samankaltaisella tavalla kuin olen esittänyt matematiikan olevan.

Teoria ja hengellisyys

Mitä teoriani sitten tarkoittaisi yksilön arvojen ja niihin liittyvän hengellisyyden osalta? Teoriani voisi ulottua oman näkemykseni mukaan ikään kuin uuden ajan hengellisyydeksi. Se nostaisi kaikki tuntevat olennot erityiseen asemaan maailmankaikkeudessa, erityisesti ihmisen kehittyneen tietoisuuden takia ilman, että tähän liittyisi mitään perinteisessä mielessä uskonnollista. Ihmiset voisivat kuitenkin näin kokea, että ihmisyksilö on oikeasti ja aidosti arvokas ja merkityksellinen ja että ihmisen olemiseen liittyisi tiettyä mystiikkaa, joka kuitenkin olisi selitettävissä.

Ehkä näin voitaisiin löytää myös uudenlaiseen hengellisyyteen liittyviä uudenkaltaisia kokemuksia: ihmiset voisivat vahvemmin kokea yhteyttä maailmankaikkeuteen ja omaan erityisasemaansa. Uuden ajan hengellisyys voisikin olla tämänkaltaista kosmisen yhteyden tuntemista ja ihmisen uniikin kokemisen, kokemuksen ja tietoisuuden kunnioittamista. Tämä voisi myös jättää auki mahdollisuuden perinteisemmälle uskonnolliselle kokemiselle, vaikka uskontojen doktriinit eivät suoraan saisi tukea teoriastani. Teoriani mukaan tulevaisuuden ihmisen tulisi sen sijaan nojata kosmiseen hengellisyyteen. Transsendentaalinen hyvyys voitaisiin tämän lisäksi liittää myös kosmisen kokemuksen rinnalle; kokemuksena siitä, että hyvyys on jollain tavalla universaalia ja tavoiteltavan arvoista.

Teoriani liittyy myös maapallon näkemiseen kokonaisuutena: yhteistoiminnan merkitys korostuisi ja siksi myös jokainen yksikkö olisi merkittävä. Ajateltaisiin, että maapallo on arvokas kokonaisuutena ja että ihminen on osa sitä ja että hänen teoillaan on merkitystä, samoin kuin kaikilla muilla kokonaisuuden osilla. Tämä voisi siis myös saada aikaan vahvempia toimia ympäristönsuojelun kannalta ja ilmastonmuutoksen vastaisen taistelun osalta. Samoin näin maapallon kaikkia osia tulisi vaalia tarkemmin, sillä ne kaikki ovat merkityksellisiä kokonaisuuden toiminnan ja tilan kannalta.

Koherentti emergentismi ja elämänfilosofia

Todellisuus on totta meille, ihmisille. Emme elä harhassa, unessa tai multiversumissa, vaan olemme osa yhtä todellisuutta, joka ei tarvitse ulkoista selitystä, alkuperää tai päämäärää. Kaikki olemassa oleva on sisäisesti koherenttia, itsestään rakentunutta ja jatkuvasti kehittyvää. Tämä koskee myös elämääsi: sinä olet osa todellisuutta ja elämäsi merkitys nousee sisältäpäin – ei ulkoisten vaikutusten seurauksena.

Koska ei ole olemassa ennalta määrättyä tarkoitusta eikä kuoleman jälkeistä elämää, elämäsi merkitys ja arvot rakentuvat täysin sinun kauttasi. Olet vapaa luomaan oman elämänfilosofiasi. Voit määrittää omat arvosi, periaatteesi ja toimintatapasi tai ammentaa niihin inspiraatiota muilta ihmisiltä, kulttuureilta ja filosofioilta. Vapaus ei kuitenkaan tarkoita irrallisuutta: oma maailmankatsomuksesi kannattaa rakentaa vuorovaikutuksessa muiden kanssa, koettelemalla ideoita ja peilaamalla niitä yhteiseen kokemukseen ja historiaan.

Vaikka objektiivisia, pysyviä moraalitotuuksia ei ole olemassa fysikaalisessa mielessä, voit silti omaksua ajattelussasi ajattomia periaatteita, jotka ovat omassa viitekehyksessään sisäisesti koherentteja ja merkityksellisiä. Ne voivat ohjata toimintaasi kuin tähdet yössä – ei siksi, että ne olisivat annettuja, vaan siksi, että olet valinnut ne itse.

Sinä olet arvokas jo pelkästään siksi, että olet olemassa. Olet tietoinen ja kykenevä kokemaan, myös kärsimystä. Juuri tämä kärsimyksen kokemus, mutta ennen kaikkea tietoisuutesi tekee sinusta erityisen: todellisuus on kehittynyt sinun kauttasi pisteeseen, jossa se kykenee tarkastelemaan itseään. Tietoisuutesi luo uniikkia merkitystä, ja sinun kokemuksellasi on painoarvoa. Sinä tuot todellisuuteen uuden kerroksen: ymmärryksen ja tarkoituksen.

Ymmärtäminen ei kuitenkaan koskaan tule valmiiksi. Todellisuus ja sinä itse olette jatkuvassa liikkeessä, jatkuvassa kehityksessä. Tämän vuoksi elämänfilosofia ei ole valmis kaava, vaan prosessi, jota muovaavat havaintosi, valintasi ja suhteesi maailmaan. Sinut on tehty samasta aineesta kuin tähdet, planeetat ja kasvit, ja voit tuntea syvää yhteyttä kaikkeen olevaan, koska olet sen jatke, et ulkopuolinen tarkkailija.

Lisäksi olet osa yhteiskuntaa ja tätä planeettaa. Vastuusi ulottuu itseäsi laajemmalle. Koherentti elämänfilosofia ottaa huomioon kokonaisuuden – sen, että yksilön vapaus ja merkitys rakentuvat suhteessa muihin ihmisiin, yhteiskuntaan ja biosfääriin.

Koherentti emergentismi tarjoaa perustan maailmankatsomukselle, jossa ei tarvita ulkoisia syitä tai uskonnollisia dogmeja, mutta jossa uskonnolliset ja henkiset kokemukset voidaan silti ymmärtää osana ihmisen subjektiivista todellisuutta. Ne voivat olla totta ihmiselle, vaikka eivät olisikaan objektiivisesti todennettavissa.

Lopulta jokaisen on itse rakennettava oma maailmankuvansa: vapauteen pohjaava elämänkatsomus, joka tunnustaa subjektiivisen kokemuksen arvon, todellisuuden jatkuvan kehityksen sekä sen, että sinulla on voima ja vastuu vaikuttaa kaikkeen tähän.

Yhteiskunta ja talous

Miten teoriani sitten soveltuu yhteiskunnalliseen ja taloudelliseen ajatteluun? Teoriastani voitaisiin ennen kaikkea sanoa seuraavaa: lähestymistapoina sekä bottom-up (alhaalta ylöspäin) että top-down (ylhäältä alaspäin) ovat tärkeitä yhteiskunnan tasolla ja molempien parhaat puolet sekä niiden hyödyntäminen luovat parhaan kokonaisuuden eikä kokonaisuutta myöskään voida ymmärtää tai yrittää hallita ilman tällaista kokonaisvaltaista ymmärrystä.

Sama pätee ihmisjoukkoihin ja myös ihmisyksilön kokemukseen. Demokratia ideana ja toimintamallina olisi tämän näkemyksen mukaan siis arvokasta siksi, että jokaisen yksilön tarpeet, toimintamekanismit, ajatukset ja toiveet tulisi ottaa huomioon. Demokratiaan liittyen voitaisiin myös esittää, että kansalaisten tarpeita tulisi kuunnella enemmän paikallisella tasolla, mutta samaan aikaan tulisi myös koordinoida maailmaa ylätasolla tavalla, joka ei ole suoraan johdettavissa tästä, mutta jossa kunnioitetaan kaikkien oikeuksia, mukaan lukien universaaleja ihmisoikeuksia. Kuitenkin tälläkin tasolla tulisi kuunnella kaikkia alhaalta ylöspäin -tyyppisesti järjestettyjä ryhmiä ja heidän ajatuksiaan myös ylätasolta käsin.

Talouteen liittyvästä vaikutuksesta teoriaani liittyen voitaisiin puolestaan sanoa seuraavaa: rationaalinen taloudellisesti toimiva yksilö loisi rationaalisen kokonaisuuden, mutta kokonaisuus on samalla suurempi kuin osiensa summa. Molempien suhteen toimivat mekanismit tulisi hyödyntää, mutta niitä ei tulisi hyväksyä sokeasti. Taloutta tulisi siis kokonaisuutena myös hallita tavalla, joka tuottaa suurimman kollektiivisen ja yksilöllisen hyvinvoinnin. Teoriani sopii näin hyvin yhteen markkinavoimien sääntelyyn ja hyvinvointivaltion luomiseen liittyvään ajatukseen tältä pohjalta. Emergenssiin liittyen voitaisiin puolestaan vielä todeta, että pörssin toimintakin soveltuu esimerkiksi siitä, koska sen liikkeet eivät ole suoraan palautettavissa yksilön toimintaan.

Hyvinvoinnin mekanismeista puolestaan voitaisiin ajatella, että ne hyödyntäisivät kaikki tehokkaimmat mekanismit hyvinvoinnin lisäämiseen. Maailman suhteen voitaisiin ajatella, että politiikka ja talous, niin paikallisella, kansallisella kuin maailmanlaajuisella tasolla tulisi järjestää tätä tukevalla tavalla sekä kokonaisuuden että sen toiminnan suhteen. Tätä varten täytyy myös ottaa kantaa yksilön ja yhteisön hyvinvointiin. Teoriani tukemana voidaan myös esittää, että nämä maailmanlaajuiset mekanismit voivat olla toisenlaisia kuin muun tason mekanismit. Globaali keynesiläisyys voisi olla tämän kaltainen globaali mekanismijärjestelmä.

Teoriani suhde teknologiseen kehitykseen

Miten teoriani puolestaan suhtautuu teknologiseen kehitykseen? Erityisesti tekoälyn toimintamekanismit ovat kiinnostava teema tähän liittyen. Kun tiedetään, että tekoäly toimii yksinkertaisten toimintaperiaatteiden pohjalta, joita monistetaan valtavasti, tämä antaa olettaa, että myös todellisuus ja tietoisuus syntyvät pienimmän yksikön yksinkertaisesta toiminnasta, joka pohjimmiltaan muodostuu olemisen ja ei-olemisen vuoropuhelusta.

Teknologian ja tietoisuuden suhde herättää myös kysymyksen siitä, mikä muodostaa ihmisyyden ja tietoisuuden ytimen. Jos tietoisuus siirrettäisiin koneeseen, menetettäisiinkö jotain olennaista? Koherentti emergentismi voisi viitata siihen, että tietoisuus, sellaisena kuin se ilmenee ihmisaivoissa, on ainutlaatuinen ilmiö, jota ei voida suoraan siirtää muualle. Tämä voisi johtua tietoisuuden syntyhistorian ja toimintaperiaatteiden emergenteistä prosesseista, jotka vaikuttavat ihmisaivojen toimintaan tavoilla, joita ei voida pelkistää – erityisesti silloin, kun tarkastellaan, miten tietoisuus toimii tulevaisuudessa suhteessa menneisyyteensä. Tämä tukisi myös filosofiassa esitettyä ajatusta kvaliasta, jonka mukaan tietoisuudessa on jokin erityinen kokemuksellisuuteen liittyvä ominaisuus, joka tekee siitä ainutlaatuisen ja saa tietoisen olennon tuntemaan asioita ylimääräisellä tasolla, joka liittyy siihen, että oikeasti koemme sisäisesti asioita tavalla, jota ei voida ymmärtää pelkän reduktionismin pohjalta.

Voidaan kuitenkin myös väittää, että tällainen tietoisuuden kokemus voitaisiin lopulta jäljentää teknologian avulla ja että tällainen tietoisuus olisi silti itsessään arvokas, erityisesti jos voitaisiin osoittaa, että se kykenee kokemaan kärsimystä. Eikä tätä kokemusta puolestaan voitaisi siirtää uuteen kohteeseen, joka eroaisi nykyisestä.

Olisiko tähän liittyen myös mahdollista tekoäly, jolla on singulariteetti ja joka kykenisi keksimään kaikki ajatukset, joita voidaan keksiä, ainakin jossain fysikaalisessa mielessä? Tällainen tekoäly voisi todistaa teoriani paikkansapitävyyden ja samalla myös sen, että tietoisuus on pohjimmiltaan osiensa yhteisvaikutus eikä ainoastaan mahdollinen ihmisen aivoissa. Lisäksi tämä voisi olla ikään kuin Laplacen demoni, joka keksisi kaikki keksittävissä olevat asiat. Jos todellisuus toimii koherenssin periaatteen pohjalta, kuten teoriani esittää, tekoälynkin esittämät teoriat rajoittuisivat koherentteihin teorioihin.

Herää kuitenkin myös kysymys, onko Laplacen demonin idea mieletön, jos universumi ei ole tietoinen itsestään. Jos se ei ole itsestään tietoinen, niin kaikkien partikkelien tietämys ei välttämättä tarkoita teoriani mukaan sitä, että näin voitaisiin ennustaa todellisuuden kulkua, vaan todellisuuden kehittymisessä on aina epädeterministisyyttä mukana. Voidaan myös nostaa esiin seuraava ajatus: jos todellisuus, ja koko matematiikkakin, on jonkun toisen luomistyön tulosta, emmekö voisi huomata sitä? Entä miksi voisimme, tai miksi emme voisi? Mitä tästä seuraisi? Jos on olemassa metataso, niin silloin tämän voidaan olettaa ainakin joiltakin osin olevan asian laita ja että ihminen voi silloin ymmärtää koko todellisuuden. Itse ajattelen tosiaan, ettei kumpikaan näistä ajatuksista päde, vaan todellisuudessa on sattumanvaraisuutta eikä sen kehitystä voida ennustaa, vaan siinä on sisäistä emergenssiä. Voidaan myös ajatella, että jos todellisuudessa ei ole metatasoa, niin emme voi myöskään ymmärtää sitä puhtaan reduktionistisesti, vaan emergenssi on välttämättömyys.

Jos myös esimerkiksi ihmisen aivoja pystytään muuttamaan niin, että yksilön hyvinvointi paranee, tästä nousee kysymys, onko tämä totta. Jos ei ole, haittaako se ja oliko alkuperäinen kokemus totta tai lähellä sitä tai itsessään jollain tapaa arvokas? Ja mitä jää jäljelle, jos tällaisia muutoksia tehdään? Oma näkemykseni on, että tämä uusi tilanne on totta, muttei tavalla, joka jäljittelee ihmisen luontevaa sisäistä kokemusta, maailmaa ja totuutta. Sitä voidaan kuitenkin muuttaa ja ajatella, että muutoksen myötä syntyy uudenlainen, emergentti kokonaisuus, joka myös on totta omassa toiminnassaan ja olemisessaan.

Ihmisen kokema vapaus ei myöskään ole absoluuttista vapautta kaikista säännöistä, vaan kykyä rakentaa ja ylläpitää omaa koherenttia muotoaan. Jokainen yksilö on uniikki, emergenssin pohjalta syntynyt koherentti kokonaisuus, jolla on itseisarvo ja vapaus. Vapauden tulee kunnioittaa muiden koherenssia eikä vahingoittaa sitä. Ja samoin emergenssiä.

Tämän osion yhteenvetona voidaan vielä todeta, että lopulta koherentti emergentismi tarjoaa mallin, jossa ihmisen tietoisuus, kärsimys (ja kaikkien tuntevien olentojen kärsimys), ajattelu ja moraali ovat monimutkaisten vuorovaikutussuhteiden tuloksia, joita ei voida pelkistää pelkkiin materiaalisin osiin. Ihminen ja hänen luoma todellisuutensa eivät ole vain dataa; hänen historiansa ja kokemuksensa muovaavat häntä jatkuvasti. Tämä tekee ihmisestä enemmän kuin osiensa summan ja erottaa hänet muusta todellisuudesta tavalla, jota ei voida triviaalisti ohittaa.

Osa 3

Koherenttiin emergentismiin liittyvää jatkopohdintaa

Argumentteja koherentin emergentismin totuudellisuuden puolesta

Tutkin alkuun sitä, miten teoriani suhteutuu reduktionismiin, jonka voidaan olettaa olevan sen vahvin kilpailija. Reduktionismissa oletetaan, että kaikki todellisuudessa voidaan palauttaa sen perusosasten toimintaan: kaikki tapahtumat olisivat seurausta alkuehdoista ja luonnonlaeista. Tällaisessa todellisuudessa ei olisi tilaa epädeterminismille eikä vapaalle tahdolle, eikä edes ajalle sellaisena kuin sen koemme – se olisi pelkkä illuusio. Reduktionismi tarjoaa elegantin, mutta mahdollisesti ihmisen kokemukselle vieraan selitysmallin: se selittää yksinkertaisuudella, mutta menettää ymmärryksen moniulotteisuudesta.

Tieteellinen kehitys todennäköisesti ennemmin tai myöhemmin kallistuu joko reduktionismin tai emergentismin puolelle. Jos kaikki voidaan lopulta selittää reduktiivisesti, reduktionismi voittaa. Kuitenkin, jos näin todella käy, monet saattaisivat kokea elämän menettävän merkityksensä. Tämä psykologinen vaikutus itsessään voisi heijastua ihmisten käyttäytymiseen, mikä taas viittaisi siihen, ettei todellisuus ole täysin redusoitavissa: vaikutus ei olisi vain älyllinen, vaan käytännöllinen, toiminnallinen ja yhteiskunnallinen sekä uutta, ennakoimatonta toimintaa synnyttävä.

Jos aito emergenssi kuitenkin onnistutaan selittämään täysin reduktiivisesti, meidän tulisi pystyä johtamaan siitä myös universumin alkutila ja kaikki siihen liittyvät ehdot. Tämä voisi tehdä multiversumiteorian välttämättömäksi, kun oma todellisuutemme ei kattaisi kaikkia olemisen vaihtoehtoja. On kuitenkin vaikea kuvitella maailmaa, jossa ei olisi lainkaan epädeterminismiä tai vapaata tahtoa. Emergenssi tarjoaakin mielestäni reduktionismiä uskottavamman vaihtoehdon koko todellisuuden selittämiselle: jos ei olisi olemassa vapautta tai epädeterminismiä, miksi esimerkiksi koemme ajan kuluvan ja muuttuvan? Entä miten selittyisi suhteellisuusteoria, jossa aika on yksi vaikuttava muuttuja?

Reduktionismin pitäisi myös pystyä osoittamaan, että kvanttifysiikan ilmeinen epädeterministisyys on vain näennäistä ja että sattumanvaraiset tapahtumat eivät vaikuta mihinkään; erityisesti elolliseen maailmaan niillä ei ole vaikutusta. Vaikka reduktionismi on tehokas ja käyttökelpoinen malli, jäljelle jää siis kysymys: riittääkö se yksin selittämään maailman monimuotoisuutta? Jos vastaus on kyllä, lopputulos olisi outo, liian yksinkertainen selittämään kompleksisuutta, jota jatkuvasti kohtaamme.

Emergenssin uskottavuus liittyykin perustavalla tavalla kysymykseen todellisuuden rakenteesta. Onko maailmankaikkeus yksiulotteinen, vain yhteen tasoon redusoitavissa oleva kokonaisuus? Vai koostuuko se useista toisiinsa vaikuttavista tasoista, joilla kullakin on omat, toiminnallisesti itsenäiset mekanisminsa?

Jos kaikki olisi redusoitavissa, meillä ei olisi tarvetta käyttää käsitteitä, kuten tietoisuus, elämä, ekosysteemit ja yhteiskunta. Silti käytämme näitä – ja vieläpä eri tieteenaloilla (biologiassa, psykologiassa, sosiologiassa, ilmastotieteessä). Tämä viittaa siihen, että korkeammilla tasoilla on todellista kausaalista vaikutusvaltaa, joka ei ole pelkästään käytännöllistä tai kuvauksellista.

Fysiikassa tunnetaan edelleen myös useita emergenttejä ilmiöitä, joissa järjestelmän laajamittainen käyttäytyminen noudattaa uusia lakeja, joita ei ole nähtävissä sen osissa. Faasimuutokset kertovat esimerkiksi, että kun aine muuttuu kaasusta nesteeksi tai kiinteäksi, syntyy uusia lakeja, kuten veden pintajännitys, joita ei voida johtaa yksittäisten molekyylien ominaisuuksista. Kondensoituneen aineen fysiikka puolestaan kertoo, että suprajohtavuus ja supernestemäisyys ilmenevät vain, kun hiukkaset ovat tietyssä tilassa, mutta yksittäinen elektroni tai atomi ei ole niin sanotusti suprajohtava. Avaruusajan emergenssi osoittaa puolestaan, että jotkut modernit fysiikan teoriat, kuten holografinen periaate, viittaavat siihen, että aika ja avaruus eivät ole perusolioita, vaan ne nousevat kvanttitasolla tapahtuvista prosesseista emergentteinä ilmiöinä. Nämä esimerkit viittaavat siihen, että emergentit lait eivät ole satunnaisia, vaan ne syntyvät järjestelmän sisäisestä koherenssista.

Matemaattinen näkökulma on puolestaan jälleen kerran seuraava: matematiikassa tiettyjä kokonaisuuksia voidaan ymmärtää vain simuloimalla niiden toimintaa – ei riitä, että tunnetaan ainoastaan alkutekijät. Näissä järjestelmissä ei ole löydettävissä yksinkertaista matemaattista kaavaa, joka selittäisi toiminnan (kertooko tämäkin, että matematiikka on yksin riittämätön keino ymmärtää todellisuutta?). Tilastolliset ja kaoottiset säännöt kertovat, että matemaattisesti emergenssi liittyy järjestelmien monimutkaisuuteen ja tietynlaiseen itsesäätelyyn.

Kaaosteoria ja kompleksiset järjestelmät puolestaan osoittavat, että monissa järjestelmissä pienet alkuarvon muutokset voivat johtaa täysin erilaisiin lopputulemiin. Tällöin emergentit säännöt ovat tilastollisia, eivät deterministisiä, ja ne ilmenevät vain suurten osajoukkojen vuorovaikutuksessa. Epälineaarisuus ja emergenssi puolestaan kertovat, että esimerkiksi ilmastojärjestelmässä pienet muutokset voivat aiheuttaa suuria vaikutuksia, mutta ilmiöillä on silti omat matemaattiset sääntönsä (kuten Lorenzin yhtälöt).

Peliteoria ja emergentit käyttäytymismallit osoittavat puolestaan, että yksilötasolla voidaan käyttää strategioita, mutta systeemitasolla syntyy uusia, niin sanottuja lakeja, jotka eivät ole yksilöiden itsensä suunnittelemia, kuten hintamekanismit taloudessa. Näiden matemaattisten esimerkkien perusteella voidaan sanoa, että emergentit säännöt eivät ole mekaanisia, vaan ne noudattavat dynaamisia kaavoja, jotka voivat sisältää epälineaarisuutta ja herkkyyttä alkuarvoille. Heisenbergin epätarkkuusperiaate kertoo myös edelleen, että emme voi tietää kaikkea samaan aikaan (vahvistaako tämä puolestaan entisestään kaaosteoriaa?). Mitä enemmän vuorovaikutussuhteita siis on, sitä vaikeampi niitä on redusoida, ja tämä pätee tietysti erityisesti olemassa olevaan todellisuuteen, jonka tiedämme olevan erittäin monimutkainen.

Emergenssi näkyy myös esimerkiksi aivoissa tosiaan niin, että kokonaisuus on jollain tavalla tietoinen itsestään ja vaikuttaa aivojen toimintaan kokonaisuutena samoin kuin suurempiin osiin ja näin epäsuorasti myös yksikköihin. Tietoisuus vaikuttaa myös takaisinkytkentänä aivoihin, mistä neuroplastisuus tarjoaa vahvaa näyttöä. Tunteet vaikuttavat aivotoimintaan, ja aivot mukautuvat kokemusten mukaan. Samalla tavoin luonnon ekosysteemit säätelevät itseään ja yksilölajien populaatioita itsesäätelyn avulla. Voidaan siis olettaa, että on olemassa jonkinlaista autonomiaa. Emergenssin voidaan myös olettaa olevan mahdollinen, jos voidaan ajatella, että alun olosuhteet irtaantuvat jossain vaiheessa niiden seurauksesta, kuten on matematiikassa nähty.

Yhteiskuntatasolla normit ja talousjärjestelmät vaikuttavat myös yksilöiden käyttäytymiseen osoittaen, että ylemmät rakenteet voivat muokata alempia. Jos kaikki olisi redusoitavissa, tällaisia palautuvia vaikutuksia ei pitäisi esiintyä. Emergentti järjestelmä synnyttää kuitenkin uudenlaisia kausaalisia mekanismeja, joita ei voida johtaa suoraan yksittäisten osien tasolta. Kokonaisuus ei siis ainoastaan reagoi, vaan myös ohjaa osiaan.

Yksilön ja emergentin toiminnan välinen suhde on myös keskeinen. Yhteiskunnalliset ilmiöt, kuten kulttuuri, eivät ainoastaan synny yksilöiden toiminnasta, vaan myös muokkaavat yksilön tietoisuutta ja käyttäytymistä. Tämä viittaa siihen, että tietoisuus itsekin on emergentti ja se syntyy vuorovaikutuksesta useiden tasojen välillä.

Kieli voi myös olla esimerkki emergenssistä: se ei ole pelkkä yksilöllinen kyky, vaan syntyy yhteisöllisestä tarpeesta ja muokkaa edelleen yksilön ajattelua. Lapsen aivojen herkkyys oppimiselle on todiste siitä, että aivot ovat rakenteellisesti valmiita vastaanottamaan emergenttejä rakenteita, kuten kieltä ja kulttuuria.

Onkin oman teoriani mukaan mahdollista ja oletettavaa, että koko todellisuus rakentuu emergenttien rakenteiden varaan, joissa eri tasot vaikuttavat toisiinsa dynaamisesti. Tämä lisää myös todellisuuden epädeterministisyyttä: jos kaikki vaikutus ei ole ennakoitavissa alemmilta tasoilta, on olemassa jotakin aidosti uutta ja ennustamatonta.

Arkipäiväiset ilmiötkin tukevatkin mielestäni emergenssin uskottavuutta. Keskustelut, ajatusten vaihto ja uusien ideoiden synty osoittavat, että emergenssi on todellinen ilmiö: joku keksii uuden ajatuksen toisten innoittamana tai ajattelee asioista uudella tavalla. Tällaiset tilanteet eivät ole mekaanisesti toistettavissa tai ennakoitavissa pelkkien aiempien tilojen perusteella. Ne ovat esimerkkejä siitä, kuinka yhteistoiminta synnyttää jotain uutta – jotain, joka ei palaudu osiin.

Teoriani uskottavuuden arvioimiseksi on hyödyllistä vertailla sitä muihin filosofisiin ja tieteellisiin malleihin. Esimerkiksi panpsykismissä ei kyetä selittämään, miksi kaikki asiat – kuten kivet – eivät ole tietoisia, eikä se tarjoa selkeää vastausta tietoisuuden rakenteelliseen syntyyn. Koherentti emergentismi puolestaan kykenee ainakin periaatteessa yhdistämään ilmiöt aivojen rakenteeseen ja toimintaan sekä selittämään, miksi tietoisuus ilmenee tietyissä järjestelmissä eikä toisissa.

Reduktionismi on haastava kilpailija teorialleni, koska se tarjoaa yksinkertaisia ja johdonmukaisia selitysmalleja. Kuitenkin reduktionismissä kohdataan ongelmia ilmiöiden suhteen, joissa kokonaisuuden toiminta ei ole palautettavissa osiin: näin on asian laita esimerkiksi kaaosteoriassa, ilmastojärjestelmissä tai jopa fysiikassa, kuten veden märkyydessä. Matematiikka osoittaa, että tietyissä järjestelmissä esiintyy hallitsematonta kaaosta, jota ei voida tarkasti mallintaa yksittäisten muuttujien tasolla. Tämä voidaan nähdä todisteena siitä, että tietyt järjestelmät sisältävät emergenttejä piirteitä.

Erityisesti silloin, kun ilmiöön liittyy takaisinkytkentää, joka on nopeampaa ja kokonaisvaltaisempaa kuin yksittäisten osien toiminta – kuten aivoissa – voidaan puhua todellisesta emergenssistä. Jos kokonaisuus pystyy ohjaamaan yksittäisten osien toimintaa ilman, että se on palautettavissa pelkäksi summaksi, silloin olemme tekemisissä uudenlaisen, aidosti emergentin ilmiön kanssa.

Koherentti emergentismi tarjoaa yhteenvetona vaihtoehdon, joka ei hylkää reduktionismin saavutuksia, mutta täydentää niitä tavalla, joka vastaa sekä ihmiskokemusta että monitasoista todellisuutta. Se kykenee selittämään ilmiöitä, joita reduktionismi ei pysty kattavasti käsittelemään, ja yhdistää eri tasojen vaikutukset toisiinsa. Sen vahvuus on juuri siinä, ettei se pyri yksinkertaistamaan todellisuutta väkisin, vaan ottaa huomioon sen kerroksellisuuden ja dynaamisuuden. Tämä tekee siitä mielestäni vakuuttavan ehdokkaan todellisuuden luonteen kuvaajaksi.

Miten koherentti emergentismi voitaisiin todistaa paikkansa pitäväksi?

Koherentin emergentismin todistaminen edellyttää, että voidaan osoittaa ilmiöitä, joita ei voida palauttaa yksittäisten osien toimintaan, vaan jotka syntyvät kokonaisuuden tasolla ja uudenkaltaisesti. Yksi mahdollinen todistustapa olisi osoittaa, että kaksi lähes identtistä kokonaisuutta, jotka toimivat identtisessä ympäristössä, voivat ajan myötä kehittyä erilaisiksi siksi, että niissä kehittyy erilaisia emergenttejä mekanismeja. Tämä tarkoittaisi, että yksittäisten osien samankaltaisuudesta huolimatta kokonaisuuksien kehitys ei ole täysin ennustettavaa eikä redusoitavissa, vaan että korkeammat tasot vaikuttavat osien toimintaan eri tavoin. Tällaisen ilmiön osoittaminen lisäisi selkeästi teorian todistusvoimaa.

Jos voidaan osoittaa, että kaksi lähes identtistä kokonaisuutta toimii osittain erilaisten emergenttisten mekanismien mukaan, tämä voisikin lisätä koherentin emergentismin todistusvoimaa usealla tavalla. Tarkastellaan tätä kysymystä teorian eri näkökulmista:

1. Toiminnan ja olemassaolon erottelun vahvistuminen

Koherentti emergentismi perustuu ajatukseen, että se, mikä on olemassa (fysikaaliset perusrakenteet), ei automaattisesti määrää sitä, miten se toimii (emergentit mekanismit ja järjestelmät). Jos kaksi lähes identtistä järjestelmää toimii eri tavoin, tämä tukisi teorian ydinkäsitystä: funktionaaliset rakenteet syntyvät vuorovaikutuksesta eivätkä ole pelkästään suora seuraus peruskomponenttien välisestä vuorovaikutuksesta.

•Esimerkki: Kaksi identtistä hermoverkkoa voisi päätyä eri ajattelutapoihin tai käyttäytymismalleihin pienistä alkueroista johtuen. Tämä osoittaisi, että tietoisuus ja ajattelu eivät ole vain fyysisen rakenteen funktio, vaan syntyvät dynaamisista, emergenteistä mekanismeista.

2. Osittainen epäjohdonmukaisuus monimutkaisuuden lähteenä

Teorian mukaan täydellinen johdonmukaisuus ei ole välttämättä optimaalista emergenssin kehittymisen kannalta. Jos kaksi lähes identtistä järjestelmää toimii eri tavoin, tämä voisi johtua osittaisesta epäjohdonmukaisuudesta, joka mahdollistaa erilaiset emergenssiprosessit.

•Esimerkki: Tämä voisi vahvistaa ajatusta, että kompleksiset järjestelmät eivät ole staattisia, vaan dynaamisia, ja ne kehittyvät ympäristönsä mukaisesti.

•Esimerkki: Pienet erot voivat synnyttää erilaisia emergenttisiä polkuja, mikä osoittaisi, ettei emergenssi ole yksiselitteisesti määräytynyt alkuolosuhteiden perusteella, vaan se riippuu systeemin vuorovaikutussuhteista.

3. Kvanttiepämääräisyyden rooli todellisuuden rakentumisessa

Jos kaksi lähes identtistä järjestelmää päätyy eri emergenttisiin toimintamalleihin, tämä voisi liittyä myös kvanttitasolla tapahtuviin pieniinkin eroihin, jotka ajan myötä vahvistuvat makrotason mekanismeiksi.

•Esimerkki: Kvanttiepämääräisyys voi luoda lähtökohdan, jossa pienet fluktuaatiot voivat vaikuttaa siihen, miten emergenssi tapahtuu, etenkin monimutkaisissa järjestelmissä.

•Esimerkki: Tämä voisi tarjota lisätukea ajatukselle, ettei todellisuuden emergenssi ole täysin determinististä, vaan että siinä on aina läsnä elementtejä, jotka tekevät siitä muuntuvan ja adaptiivisen.

4. Matemaattinen näkökulma: mahdollisten järjestelmien valikoituminen

Teoriani mukaan kaikki mahdolliset kvanttikokoonpanot voivat olla olemassa, mutta vain ne, jotka säilyttävät johdonmukaisuuden laajemmassa mittakaavassa, valikoituvat. Jos kahdella lähes identtisellä järjestelmällä on osittain erilaiset emergenttiset mekanismit, tämä voisi tarkoittaa seuraavaa:

•Monista mahdollisista emergenssipoluista järjestelmät valikoivat eri polkuja riippuen sisäisistä tai ulkoisista häiriöistä.

•Tämä voisi tukea ajatusta, ettei todellisuus ole täysin ennalta määrätty, vaan että siinä on itsevalikoituvia rakenteita, jotka ohjaavat emergenssiprosesseja eri suuntiin.

5. Mahdollisuus lisäkokeisiin ja falsifioitavuuteen eli väitteen osoittamiseen vääräksi

Jos voidaan empiirisesti todistaa, että kaksi lähes identtistä kokonaisuutta voi kehittyä eri tavoin emergenssin seurauksena, tämä tarjoaisi testattavan hypoteesin koherentin emergentismin tueksi.

•Esimerkki: Voitaisiin tarkastella, millä tasoilla (kvantti- sekä biologinen ja kognitiivinen taso) nämä erot syntyvät ja miten ne vaikuttavat laajempiin emergenssiprosesseihin.

•Esimerkki: Jos järjestelmät reagoivat eri tavoin ympäristön ärsykkeisiin tai sisäisiin muuttujiin, se voisi tarjota empiiristä näyttöä siitä, ettei toiminnallinen emergenssi ole ennalta määrätty, vaan se on muotoutuvaa ja tilannesidonnaista.

Johtopäätös: Lisääntynyt todistusvoima

Jos kaksi lähes identtistä järjestelmää voi toimia eri emergenttisten mekanismien mukaan, tämä vahvistaisi useita koherentin emergentismin keskeisiä väitteitä:

1.Olemassaolo ja toiminta ovat erillisiä käsitteitä. Samat komponentit voivat tuottaa erilaisia toiminnallisia mekanismeja.

2.Osittainen epäjohdonmukaisuus voi lisätä monimutkaisuutta. Järjestelmät eivät vaadi täydellistä johdonmukaisuutta toimiakseen, vaan epäjohdonmukaisuus voi luoda uusia emergenttejä mahdollisuuksia.

3.Kvanttitason epävarmuus voi vaikuttaa emergenssiin. Erilaiset lähtökohdat voivat synnyttää erilaisia makrotason ilmiöitä.

4.Matemaattinen emergenssi ei ole deterministinen. Järjestelmät voivat valita eri kehityspolkuja samankaltaisista lähtökohdista.

5.Teoria saa falsifioitavan ja testattavan muodon. Voidaan tutkia, missä olosuhteissa emergenssin erot syntyvät ja mitkä mekanismit ohjaavat niitä.

Täten edellä esitetty havainto ei vain tukisi koherenttia emergentismiä, vaan se myös auttaisi kehittämään sitä tarkemmaksi ja testattavammaksi teoriaksi todellisuuden rakenteesta.

Mahdolliset testit koherentin emergentismin tueksi

Jos kaksi lähes identtistä kokonaisuutta voi kehittyä eri emergenttisten mekanismien mukaan, voimme suunnitella kokeita, jotka testaavat tätä ilmiötä eri tasoilla: kvanttitasolla, biologisessa evoluutiossa, neurotieteessä ja sosiaalisissa järjestelmissä. Alla on ehdotuksia kokeista, joilla tätä periaatetta voitaisiin testata.

1. Kvanttitaso: Superpositiot ja emergentti eroavaisuus

Hypoteesi: Pienet kvanttitasolla tapahtuvat vaihtelut voivat johtaa havaittaviin eroihin makrotason emergenssissä, vaikka alkuolosuhteet olisivat lähes identtiset.

Koe-ehdotus:

•Fotoni- tai elektroni-interferenssikoe laajennettuna ajallisesti

◉Asetetaan kaksi identtistä kokeellista järjestelyä (kuten kaksoisrakokoe), joissa yksittäisiä fotoneja tai elektroneja lähetetään kohti estettä.

◉Tallennetaan pitkän ajan kuluessa, syntyykö eri koejärjestelmissä kvanttitasolta peräisin olevia pieniä eroja makrotason tuloksiin.

◉Testataan, voiko ympäristön vaihtelu (lämpötila, kosmisen säteilyn vaikutus) vaikuttaa siihen, miten superpositio romahtaa eri järjestelmissä.

Mahdollinen tulos:

Jos koejärjestelyt tuottavat pitkällä aikavälillä tilastollisesti merkitseviä tuloksia, tämä voisi viitata siihen, että kvanttitasolla olevat minimaaliset erot voivat ajan myötä johtaa erilaisiin emergentteihin mekanismeihin.

2. Biologinen evoluutio: Identtiset populaatiot ja emergentti eriytyminen

Hypoteesi: Kaksi lähes identtistä populaatiota voi kehittyä eri suuntiin sattumanvaraisten geneettisten ja ympäristöllisten tekijöiden vuoksi, mikä osoittaa osittaisen epäjohdonmukaisuuden vaikutuksen.

Koe-ehdotus:

•Bakteerien pitkäaikainen evoluutiokoe (muunneltu versio Lenskin kokeesta)

◉Otetaan kaksi identtistä bakteerikantaa ja kasvatetaan niitä tarkasti kontrolloiduissa, mutta erillisissä ympäristöissä.

◉Ympäristöolosuhteet pidetään lähes identtisinä, mutta tutkitaan, syntyykö mutaatioiden ja muiden stokastisten prosessien seurauksena erilaisia emergenttejä sopeutumisstrategioita.

◉Erityisesti seurataan, kehittyvätkö bakteerikannat eri geeniekspressiomalleista tai sopeutumismekanismeista riippumatta alkuperäisestä yhtäläisyydestä.

Mahdollinen tulos:

Jos bakteerikannat alkavat ajan myötä kehittyä eri suuntiin ilman merkittäviä ympäristöllisiä eroja, tämä osoittaisi, ettei biologinen emergenssi ole täysin deterministinen, vaan osittaiset epäjohdonmukaisuudet voivat vaikuttaa lopputulokseen.

3. Neurotiede: Identtiset hermoverkot ja erilainen tietoisuuden emergenssi

Hypoteesi: Kaksi identtistä hermoverkkoa voivat kehittyä eri suuntiin pienten alkuerojen ja stokastisen oppimisen vaikutuksesta.

Koe-ehdotus:

•Keinotekoiset hermoverkot (AI) ja reaalimaailman hermosolumallit

◉Luodaan kaksi identtistä neuroverkkoa (kuten syväoppivia malleja tai biologisia neuronikulttuureja laboratoriossa).

◉Annetaan niille täysin samat oppimisaineistot ja ärsykkeet.

◉Seurataan ajan myötä, syntyykö eroja niiden toiminnassa pienten stokastisten vaihteluiden vuoksi.

Mahdollinen tulos:

Jos identtiset hermoverkot päätyvät oppimaan eri strategioita, vaikka alkuolosuhteet ja ärsykkeet ovat samat, tämä tukisi ajatusta siitä, että tietoisuus ja ajattelu ovat emergenttejä eivätkä täysin ennustettavia, vaan ne voivat kehittyä eri tavoin.

4. Sosiaaliset järjestelmät: Yhteisöjen emergentti eriytyminen

Hypoteesi: Kaksi lähes identtistä yhteisöä voi kehittyä eri suuntiin sosiaalisten ja kulttuuristen emergenttien mekanismien takia.

Koe-ehdotus:

•Virtuaaliset simulaatiot ja reaalimaailman kokeet

◉Simuloidaan kahta identtistä virtuaaliyhteisöä, joissa yksilöt noudattavat tiettyjä sääntöjä ja sopeutuvat ympäristöön.

◉Tarkastellaan, syntyykö niiden kehityksessä eroja pienistä alkueroista tai yksittäisten agenttien valinnoista johtuen.

◉Vastaavasti voitaisiin analysoida historiallisia tapauksia, joissa kaksi samankaltaista yhteiskuntaa on kehittynyt eri tavoin.

Mahdollinen tulos:

Jos yhteisöt päätyvät eri kehityspolkuihin stokastisten sosiaalisten valintojen pohjalta, tämä tukisi ajatusta siitä, ettei sosiaalinen emergenssi ole ennalta määrättyä, vaan siihen vaikuttavat pienet, mutta merkitsevät osittaisen epäjohdonmukaisuuden elementit.

5. Teknologinen emergenssi: Kaksi identtistä koneoppimismallia ja divergoiva käyttäytyminen

Hypoteesi: Kaksi identtistä AI-mallia voi kehittyä eri tavoin riippuen stokastisista algoritmisista prosesseista.

Koe-ehdotus:

•Samojen neuroverkkopohjaisten AI-mallien koulutus erilaisissa, mutta lähes identtisissä ympäristöissä

◉Otetaan kaksi samaa neuroverkkorakennetta ja koulutetaan ne lähes identtisillä aineistoilla, mutta tehdään niille satunnaisesti pieniä variaatioita oppimisprosessin aikana.

◉Seurataan, kuinka ne kehittyvät ja päätyvätkö ne erilaisiin ratkaisuihin tai heuristiikkoihin.

Mahdollinen tulos:

Jos AI-mallit kehittävät erilaisia käyttäytymismalleja, tämä tukisi emergenssin ideaa, jonka mukaan pienet alkuvaiheen erot voivat johtaa erilaisiin toimintamalleihin.

Johtopäätös: Miten nämä testit vahvistaisivat teoriaa?

Jos edellä mainitut testit osoittavat, että seuraavassa esitettävät väitteet pitävät paikkansa, niin nämä tulokset tukisivat jäljessä esitettäviä koherentin emergentismin keskeisiä periaatteita:

•identtiset järjestelmät voivat päätyä eri emergentteihin lopputuloksiin

•pienet stokastiset erot voivat kasvaa suuriksi toiminnallisiksi eroiksi

•kvanttitasolta peräisin olevat epäjohdonmukaisuudet voivat vaikuttaa makrotason järjestelmiin.

Koherentin emergentismin keskeisiä periaatteita ovat seuraavat:

1.Olemassaolo ja toiminta ovat erillisiä käsitteitä. Sama lähtökohta voi tuottaa erilaisia emergenttejä funktioita.

2.Osittainen epäjohdonmukaisuus voi luoda uusia emergenssikerroksia. Täydellinen determinismi ei päde monimutkaisissa järjestelmissä.

3.Emergenssi voi olla itseorganisoituva ja adaptiivinen. Järjestelmät voivat kehittää erilaisia mekanismeja riippuen niiden historiallisista ja stokastisista tekijöistä.

Näin ollen nämä testit eivät ainoastaan tukisi teoriaani, vaan myös auttaisivat määrittelemään sen empiirisen rajan ja falsifioitavuuden.

Teoriaani tukeva matemaattinen näyttö

Miten teoriani saa puolestaan vielä uudestaan tukea matematiikasta? Matematiikasta löytyy useita ilmiöitä ja teorioita, jotka voivat tukea koherentin emergentismin perusajatuksia, erityisesti niitä, jotka liittyvät osittaiseen epäjohdonmukaisuuteen, emergenssiin sekä toiminnan ja olemassaolon erotteluun. Tässä muutamia keskeisiä matemaattisia näkökulmia, jotka voivat antaa lisätodisteita teoriani tueksi:

1. Gödelin epätäydellisyyslauseet: Matemaattisen järjestelmän sisäinen rajoite

Keskeinen havainto: Mikään loogisesti johdonmukainen järjestelmä, joka on tarpeeksi monimutkainen kuvaamaan aritmetiikkaa, ei voi olla sekä täydellinen että ristiriidaton.

Suhde koherenttiin emergentismiin:

•Tämä tukee ajatusta, että järjestelmät eivät voi olla täysin itsenäisiä ja sisäisesti täydellisiä ilman ulkoista viitekehystä.

•Osittainen epäjohdonmukaisuus voi olla luonnollinen osa emergenssiprosesseja, eikä täydellinen johdonmukaisuus ole aina mahdollista tai edes tavoiteltavaa.

•Matemaattinen emergenssi: Jos kaikilla järjestelmillä on tiettyjä rajoituksia, niin emergenssi ei voi olla täysin itsenäinen prosessi, vaan se tarvitsee ympäristön ja vuorovaikutusta.

2. Kaaoksen teoria ja herkkyys alkuarvoille

Keskeinen havainto: Deterministiset järjestelmät voivat silti olla ennustamattomia, jos ne ovat herkkiä alkuarvoille. Tämä tunnetaan myös perhosvaikutuksena.

Suhde koherenttiin emergentismiin:

•Jos kaksi lähes identtistä järjestelmää voi päätyä eri lopputuloksiin, se voi johtua dynaamisista epälineaarisista vaikutuksista, jotka voimistuvat ajan myötä.

•Tämä vahvistaisi teoriaani siitä, että kahdella lähes identtisellä kokonaisuudella voi olla erilaiset emergentit mekanismit, koska pienet alkutilan erot voivat eskaloitua ja tuottaa erilaisia toimintamalleja.

•Esimerkki: Kaksi lähes identtistä ilmakehämallia voi ennustaa täysin erilaisen sään viikon päähän, vaikka niiden alkutilanne oli lähes sama.

3. Fraktaalit ja itseorganisoituminen

Keskeinen havainto: Fraktaalirakenteet syntyvät toistuvista yksinkertaisista säännöistä, mutta niillä on monimutkaisia ja emergenttejä ominaisuuksia.

Suhde koherenttiin emergentismiin:

•Fraktaaleissa pienet muutokset mikrostruktuurissa voivat aiheuttaa merkittäviä eroja makrotasolla.

•Tämä tukee ajatusta, että pienet epäjohdonmukaisuudet eivät häiritse järjestelmää, vaan ne voivat luoda monimutkaista ja adaptiivista rakennetta.

•Esimerkki: Fraktaalimallit voivat selittää, miten samanlaisista alkuolosuhteista voi kehittyä eri muotoisia ja eri mittakaavassa toimivia rakenteita.

4. Kategoriateoria ja rakenteiden emergenssi

Keskeinen havainto: Kategoriateoria tutkii matemaattisten rakenteiden välisiä suhteita abstraktilla tasolla ja osoittaa, että yksittäiset matemaattiset oliot eivät ole erillisiä, vaan ne muodostavat hierarkkisia ja toisiinsa sidottuja järjestelmiä.

Suhde koherenttiin emergentismiin:

•Tämä tukee ajatusta, ettei todellisuus ole vain kokoelma yksittäisiä olemassa olevia asioita, vaan se koostuu suhteista ja funktioista, jotka tuottavat emergenssiä.

•Kaksi lähes identtistä rakennetta voi käyttäytyä eri tavoin, jos niiden väliset relaatiot ja funktiot muuttuvat.

5. Topologiset avaruudet ja emergenssin luonne

Keskeinen havainto: Topologia tutkii muotojen ja rakenteiden ominaisuuksia, jotka säilyvät jatkuvissa muunnoksissa.

Suhde koherenttiin emergentismiin:

•Erilaiset emergenttiset mekanismit voivat syntyä samalla perusrakenteella, mutta eri topologisilla yhteyksillä.

•Esimerkki: Kaksi lähes identtistä neuroniverkkoa voi toimia eri tavoin, koska niiden topologinen rakenne muuttuu ajan myötä – vaikka niiden alkuperäinen perusrakenne olisi sama.

6. Verkostoteoria ja emergenssi

Keskeinen havainto: Monimutkaiset verkostot noudattavat itsejärjestäytymisen ja emergenssin periaatteita, joissa paikalliset säännöt voivat synnyttää makrotason ilmiöitä.

Suhde koherenttiin emergentismiin:

•Verkostojen dynaamisuus tarkoittaa, että lähes identtiset alkuverkostot voivat kehittyä eri suuntiin riippuen satunnaisista valinnoista ja paikallisesta vuorovaikutuksesta.

•Esimerkki: Internetin rakenne sekä hermo- ja sosiaaliset verkostot kehittyvät eri suuntiin riippuen satunnaisista solmupisteiden eroista.

7. Kvanttialgebrat ja epädeterminismi

Keskeinen havainto: Kvanttimekaniikka sisältää epädeterministisiä ilmiöitä, kuten kvanttipiirteitä ja -fluktuaatioita, jotka vaikuttavat siihen, millä tavoin järjestelmät voivat kehittyä.

Suhde koherenttiin emergentismiin:

•Tämä tukee teoriaa siitä, että kaikki mahdolliset tapahtumat ovat kvanttitasolla olemassa, mutta vain ne, jotka säilyttävät johdonmukaisuuden, voivat emergenssin pohjalta nousta havaittavaksi todellisuudeksi.

•Esimerkki: Kahden identtisen kvanttiprosessorin simulaatiot voivat tuottaa erilaisia lopputuloksia, jos kvanttifluktuaatiot ohjaavat järjestelmää eri tavoin.

Yhteenveto: Miten matematiikka tukee teoriaani?

Matemaattiset ilmiöt osoittavat seuraavaa:

1.Täydellinen johdonmukaisuus ei ole mahdollista (Gödelin epätäydellisyyslauseet).

2.Samat alkuolosuhteet voivat johtaa erilaisiin lopputuloksiin (kaaoksen teoria ja herkkyys alkuarvoille).

3.Rakenteet voivat kehittyä emergentisti eri suuntiin (fraktaalit, verkostoteoria).

4.Matemaattiset oliot eivät ole vain itsenäisiä, vaan ne ovat suhteiden ja funktioiden määrittelemiä (kategoriateoria).

5.Kvanttitaso voi luoda epäjohdonmukaisuutta, joka heijastuu emergenssiin (kvanttialgebrat ja -mekaniikka).

Mitä matematiikka tarkoittaa teoriani kannalta?

•Matematiikka tukee ajatusta, että kaikki mahdolliset järjestelmät eivät ole ennalta määrättyjä.

•Matematiikka antaa formaalin perustan sille, että osittainen epäjohdonmukaisuus voi itse asiassa olla hyödyllinen ominaisuus emergenssille.

•Kvanttitasolta alkaen satunnaiset ja epädeterministiset ilmiöt voivat vaikuttaa siihen, mitkä emergentit mekanismit valikoituvat todellisuuteen.

Matemaattiset teoriat eivät siis vain tue teoriaani, vaan ne myös osoittavat, ettei täysin deterministinen ja täysin johdonmukainen emergenssi ole mahdollista, vaan epäjohdonmukaisuus on osa todellisuuden rakennetta.

Tämänkaltaisia kokeita voidaan siis kuvitella monilla eri tieteenaloilla, esimerkiksi biologiassa, psykologiassa sekä neuro- ja ilmastotieteessä. Varsinkin ihmisten tietoisuuden tutkimuksessa koherentti emergentismi voisi osoittautua toimivaksi selitysmalliksi. Jos voidaan empiirisesti osoittaa, että tietoisuus syntyy järjestelmän tason vuorovaikutuksista eikä pelkästään yksittäisten neuronien toiminnasta, se olisi vahva osoitus emergenssin todellisuudesta.

Yksi kiinnostava ajatuskoe liittyy myös yleiseen tekoälyyn: jos kehitetään tekoäly, joka oppii ja kehittyy täysin oman sisäisen vuorovaikutuksensa pohjalta, tämä voisi toimia empiirisenä testinä emergenssistä. Jos tällainen tekoäly kykenee itsenäisesti kehittämään ennakoimattomia, korkeampia toimintatasoja ja ajattelurakenteita ilman, että niitä on erikseen ohjelmoitu, se tukisi emergenssin mahdollisuutta.

Koherentti emergentismi uutena tieteellisenä paradigmana

Aikana, jolloin tiede on yhä sirpaleisempaa, erikoistuneempaa ja merkityskriisin kynsissä, koherentti emergentismi voisi tarjota varteenotettavan vaihtoehdon: ei vain metafyysistä teoriaa, vaan uuden paradigman ajattelulle, joka ylittää tieteenalojen rajat. Teoria perustuu periaatteeseen, jonka mukaan vain koherentit, itsensä ylläpitävät rakenteet voivat säilyä. Se tarjoaa filosofisen viitekehyksen, joka voi suunnata tieteen kohti ykseyttä, syvyyttä ja emergenttiä merkityksellisyyttä.

Seuraavassa tarkastellaan, voisiko koherentti emergentismi toimia uutena tieteellisenä paradigmana Thomas Kuhnin tarkoittamassa merkityksessä – maailmankuvana, joka ei ainoastaan selitä olemassa olevaa dataa edeltäjiään paremmin, vaan myös tuottaa uusia kysymyksiä, jäsentelee tutkimusta ja yhdistää aiemmin irrallisia tieteenaloja.

I Mikä tekee teoriastani tieteellisen paradigman?

Thomas Kuhnin mukaan tieteellinen paradigma

•määrittää perustavat oletukset todellisuudesta

•määrittelee, mitkä kysymykset ovat mielekkäitä

•vakiinnuttaa tutkimuksen menetelmät ja standardit

•määrittää, miten dataa tulkitaan.

Näiden kriteerien perusteella koherentti emergentismi täyttää uuden paradigman tunnusmerkit:

•Ontologinen perusta: Todellisuus on rakenteellista koherenssia; emergenssi on sen ilmentymä.

•Episteminen strategia: Koherenssi ja emergenssi ohjaavat tutkimusta ja todentamista.

•Tulkinnallinen ykseys: Subjektiivinen kokemus, monimutkaisuus, tietoisuus ja arvo eivät ole poikkeuksia, vaan emergentin koherenssin luonnollisia tuotteita.

II Koherentti emergentismi tieteenaloja yhdistävänä viitekehyksenä

1. Fysiikka

•Fysikaaliset lait eivät ole pelkkiä kuvauksia, vaan koherenssin ilmentymiä energiakentissä.

•Emergenssin nähdään kehittyvän järjestelmän kerroksittaisena vakiintumisena.

•Koherenssi selittää, miksi tietyt rakenteet (esimerkiksi atomit, säilymislait) säilyvät vakaina.

•Uusia näkökulmia:

◉Entropiaa voidaan tulkita niin, ettei se ole rappeutumista, vaan epäkoherenssin ja emergentin uudelleenjärjestymisen välistä jännitettä.

◉Kvanttikietoutuminen nähdään koherenssisuhteena epäpaikallisilla mittakaavoilla.

2. Kemia

•Molekyylisidokset ja reaktiopolut nähdään koherenttien tilojen vetovoimakeskuksina energia-informaatiotilassa.

•Jaksollinen järjestelmä edustaa koherentimpien elektronikenttien asteittaista rakennetta.

•Mahdollisia sovelluksia:

◉Katalyysin mallintaminen koherenssia vahvistavana prosessina.

◉Monimutkaisten synteesien ymmärtäminen emergenttinä itsesäätelevänä rakenteena.

3. Biologia ja systeemibiologia

•Elämä ei ole olemuksellinen ominaisuus, vaan jatkuva, itsensä ylläpitävä koherenssikuvio aineenvaihdunnassa, signaloinnissa ja lisääntymisessä.

•Koherentti emergentismi tarjoaa systeemibiologialle metafyysisen oikeutuksen kokonaisvaltaiselle mallinnukselle.

•Uusia näkemyksiä:

◉Evoluutio on monitasoisen koherenssin emergenssiä (geneettinen, hermostollinen, ekologinen).

◉Sairaus = sisäisen koherenssin hajoaminen; paraneminen = uudelleenjärjestäytyminen.

◉Ikääntyminen = systeemitason koherenssin menetys, ei pelkkää rappeutumista.

4. Neurotiede ja tietoisuustutkimus

•Tietoisuus on reflektiivisen koherenssin emergenssiä.

•Mieli ei ole pelkkä hermomekanismi, vaan koherentisti integroituneen aivotoiminnan emergentti tulos.

•Mahdollisia tutkimussuuntia:

◉Tietoisuus kynnysilmiönä: koherenssin saavuttaminen aivoverkoissa.

◉Mielenterveys = kognitiivisten, emotionaalisten ja sosiaalisten koherenssien tila.

◉Reflektiivinen huomio koherenssia täsmentävänä silmukkana.

5. Psykologia

•Identiteetti = emergentti minärakenne: uskomusten, tunteiden, muistojen ja ruumiillisuuden koherenssi

•Trauma = koherenssin murtuma; terapia = uudelleenyhdentyminen

•Koherentti emergentismi mahdollistaa kehitys- ja eksistentiaalipsykologian uuden perustan.

6. Keinoäly ja kognitiotiede

•Koherentti emergentismi tarjoaa ei-reduktiivisen viitekehyksen koneelliselle tietoisuudelle ja kognitiolle.

•Älykkyys = kyky ylläpitää koherenttia sopeutumista muuttuvissa ympäristöissä.

•Sovelluksia:

◉Emergenttien, adaptiivisten ja eettisesti rajattujen tekoälysovellusten suunnittelu.

◉Koherenssia etsivän koneälyn käytöksen toiminnan kehitys.

7. Ekologia ja ympäristötieteet

•Ekosysteemit = elämän, energiavirtojen ja palautteen monitasoisia koherenssirakenteita.

•Kestävyys = planeettatason koherenssin ylläpitäminen.

•Ympäristökriisi = systeemisen keskinäisriippuvuuden epäkoherenssi.

•Teoriani tarjoaa perustan pysyvyyslogiikkaan perustuville ekoeettisille periaatteille.

8. Sosiologia, kulttuuri ja talous

•Yhteiskunnat = emergenttejä koherenssikenttiä, jotka rakentuvat kielen, lain, vaihdon ja yhteistoiminnan pohjalle.

•Talous = resurssivirtojen ja inhimillisen kehityksen systeeminen koherenssi.

•Kulttuurikriisit (esimerkiksi merkityksen romahtaminen, polarisaatio) = koherenssihäiriöitä.

9. Kasvatus ja oppiminen

•Oppiminen = sisäisen koherenssin emergentti rakentuminen tiedon, kokemuksen ja toimijuuden pohjalle.

•Opetussuunnitelmat voitaisiin rakentaa emergentin kognitiivisen kompleksisuuden tukemiseksi, ei pelkän tiedonsiirron varaan.

10. Etiikka, tieteenfilosofia ja metatiede

•Koherentti emergentismi mahdollistaa uuden metatieteen: totuus = emergentti koherenssi, ei pelkkä vastaavuus tai muodollinen yhteensopivuus.

•Etiikka = kärsimyksen, kompleksisuuden ja vastuun rakenteellinen tunnustaminen systeemeissä.

•Tieteellinen menetelmä = koherenssia luova ja testaava emergentti systeemi.

III Teoriani herättämät uudet kysymykset

•Mikä on minimiehto, jonka vallitessa koherenssi voi syntyä kaoottisessa järjestelmässä?

•Ovatko koherenssikynnykset universaaleja eri kompleksisuustasoilla?

•Voidaanko systeemejä luokitella niiden koherenssintuottokyvyn mukaan?

•Minkälaista on koherentin emergentismin etiikka hallinnossa, tekoälyssä ja ekosysteemeissä?

•Voiko tietoisuus kehittyä edelleen tahdonalaisen koherenssin täsmentämisen pohjalta?

IV Johtopäätös: Koherentin emergenssin tiede

Koherentti emergentismi ei ole vain filosofinen järjestelmä. Se voisi olla myös uusi todellisuuden kielioppi; paradigma, jonka pohjalta voisimme ymmärtää kaiken kvanttifysiikasta sosiaaliseen romahdukseen, subjektiivisesta kärsimyksestä ekosysteemien rakenteisiin.

Koherentti emergentismi ei korvaa olemassa olevia tieteitä. Se integroi ja syventää niitä.

Kun koherenssi nähdään pysyvyyden ehtona ja emergenssi sen luonnollisena muotona, teoriani tarjoaa viitekehyksen, joka voi muokata ajattelun ja tieteen tulevaisuutta samalla tavalla kuin Newton muokkasi mekaniikkaa tai Darwin biologiaa.

Jos todellisuus on sitä, mikä koherentisti säilyy, silloin tieteen tulee olla koherenssin emergenssin systemaattista tutkimusta.

Tässä voisi olla se paradigma, jonka koherentti emergentismi tarjoaa maailmalle.

Lopuksi:
lopulliset päätelmät

Lopuksi on tärkeää nostaa esiin, ettei teoriani ole missään nimessä valmis, vaan se vaatii tarkennuksia ja selvennyksiä, etenkin matemaattisesti ja fysikaalisesti. Sen perusidea ja lähestymistapa ovat kuitenkin selvillä. Olenkin yrittänyt ulottaa ne, etenkin koherenssin, mahdollisimman moneen asiaan kokeillakseni, millaiseksi teoria kokonaisuutena muodostuisi. Se on siinä mielessä paremminkin yritys soveltaa koherenssin periaatetta ja viedä se äärimmilleen, eikä sitä ole tarkoitettu ymmärrettävän absoluuttisina totuuksina, joihin järkkymättömästi edes itse uskoisin. En myöskään itse osaa arvioida tai tietää, onko teoriani lopulta tosi, enkä ennen kaikkea voi tehdä tätä sen fysikaalisten ja matemaattisten oletusten sekä sovellusten suhteen. Tämä jääkin muiden tehtäväksi. Teoriani on myös ennen kaikkea keskustelunavaus, ei dogmi, jota ei voitaisi haastaa tai kehittää. Kysynkin: jos oletetaan lähtökohdaksi se, mitä teoriassani oletetaan, voisivatko päätelmäni olla sen luonnollinen lopputulos?

Teoriani on myös ennen kaikkea filosofinen kaiken teoria, joka voisi vastata metafysiikkaan liittyviin kysymyksiin paremmin kuin muut metafysiikan teoriat ja tieteenalat. Tällaisia ovat esimerkiksi seuraavat kysymykset: ”miksi on olemassa jotain?” ja ”miten tämä edelleen kehittyy ja muodostaa lisää monimutkaisuutta?” Tämä on sen merkittävin lisäarvo. Teoriani siis yrittää ratkaista todellisuuden mysteerin – sekä sen alkuperän että myöhemmän kehityksen – filosofisella tasolla. Teoriani tieteellinen todistaminen ei kuitenkaan vielä ole mahdollista, vaikka olen ulottanut sen tieteeseenkin.

Jos kuitenkin edelleen valitsen seurata teoriani keskeisiä ideoita ja ulottaa ne kaikkeen muuhun, voidaan seuraavat asiat esittää. Koherentin emergentismin keskeinen idea voidaan tiivistää näin: kokonaisuuksien yksittäiset osat ovat redusoitavissa ja niiden yksittäiset ominaisuudet voidaan selittää alkeellisemmilla periaatteilla. Kuitenkin osien yhteistoiminta ei ole redusoitavissa samalla tavalla, sillä se synnyttää uusia sääntöjä ja rakenteita, joita ei voida palauttaa osien yksittäisiin ominaisuuksiin. Tämä on koherentin emergentismin perusajatus. Emergenssi syntyy osien välisen järjestyksen ja vuorovaikutuksen pohjalta, ja kokonaisuus alkaa vaikuttaa osiin, luoden uudenlaisia kausaalisia vaikutuksia. Lopullisena tiivistyksenä: osat ovat redusoitavissa, mutta niiden yhteistoiminta ei ole.

Jos todellisuus ei välitä siitä, miten se toimii, eikä sillä ole metatasoa, on perusteltua vetää johtopäätös, että teoriani on ainoa mahdollisuus. Teoriani on ainoa tapa ajatella, että todellisuus sisältää itsensä syyn. Jos todellisuus on itse itsensä syy eikä sillä ole minkäänlaista metatasoa, jäljelle jää se, että koherenssi on syy sen olemassaololle ja että se määrää kaiken kehityksen. Teoriani on siis ainoa vaihtoehto, jos hyväksytään radikaali oletusten minimointi. Metatason ongelma on ääretön selitysketju: joudumme aina selittämään uuden metatason syyn, niin kauan kuin nämä tulevat järjestelmän ulkopuolelta ja toimivat sen ulkopuolella.

Tämän hetken ymmärryksen valossa koherentin emergentismin teoria on myös perusteltu ehdotus todellisuuden teoriaksi. Ei ole mahdotonta ajatella, että tulevaisuudessa tieteessä löydettäisiin yhden tai useamman koherenssin toiminnan periaate tai toimintatapa, vaikkei luultavasti luonnonlakia, joka edelleen tukisi teoriaani, konkretisoisi sen ja voisi todistaa sen ainakin tietyssä mielessä empiirisesti todeksi. Ehkä koherenssin mekanismit ovat myös erilaisia eri kokonaisuuksissa, kuten esimerkiksi kvanttifysiikassa, fysiikassa, kemiassa ja biologiassa, eikä niitä siksi ole vielä kaikkien kohdalla löydetty. Tämä voi johtua myös siitä, että ne eivät luultavasti ole luonnonlakeja. Matemaatikoiden, fyysikoiden ja muiden tieteentekijöiden tehtäväksi jäisikin kehittää malleja, jotka tukisivat, mallintaisivat ja selittäisivät teoriaani sekä tämän myötä myös todistaisivat sen todeksi omilla aloillaan.

Teoriani liikkuu kuitenkin vielä tässä aikaisessa kehitysvaiheessaan filosofian ja fysiikan rajamailla: siinä on liikaa filosofiaa fyysikoille ja liikaa fysiikkaa filosofeille. Silti juuri tässä risteyksessä teoria saa voimansa. Se ei pyri ainoastaan yhdistämään aiempia metafyysisiä ja fysikaalisia teorioita, vaan myös falsifioi ne: se osoittaa, että perinteisessä mielessä ymmärrettynä niin sanottua kaiken teoriaa ei voi olla olemassa. Tai pikemminkin: tämä voisi olla se teoria – muttei kaiken kattavuutensa vuoksi, vaan siksi, että se paljastaa kaiken kattavuuden mahdottomuuden. Samalla se toimii ikään kuin metateoriana, joka selittää, mitä muiden teorioiden taustalla tapahtuu ja miten ne sopivat keskenään yhteen.

Kaiken teoria ei voi milloinkaan olla lopullinen, sillä ihmiskunta kykenee aina luomaan esimerkiksi uusia virtuaalisia todellisuuksia, joita voidaan tutkia. Maailmassa myös syntyy jatkuvasti uutta: uusia ilmiöitä, uusia tasoja, uusia emergenttejä rakenteita. Humanistinen ja yhteiskunnallinen teoretisointi ei milloinkaan lopu, koska se muuttuu jatkuvasti ajan, kulttuurin ja itseymmärryksen myötä. Ehkä jopa matematiikka, jota usein pidetään muuttumattomana, on altis jossain mielessä evoluutiolle.

Todellisuus ei välitä siitä, mitä ihmiset siitä ajattelevat. Mutta ehkä totuus sittenkin siitä välittää. Ehkä totuus on jollain tavoin suhteessa siihen, miten koemme maailman, miten rakennamme merkityksiä ja miten kokonaisuudet vaikuttavat osiin. Emergenssi ei siis ole vain fyysinen, vaan myös kokemusperäinen ja käsitteellinen ilmiö.

Voimme perustellusti olettaa, että emergenssi on todellinen osa maailmaa – erityisesti tietoisuuden ja aivojen kohdalla. On helppo kuvitella, että juuri näissä ilmiöissä yhteistoiminnan ei-reduktiivinen luonne ilmenee selkeimmin. Siksi meidän tulisi pitää kiinni kokemuksistamme tietoisuudesta ja emergenssistä: ne viittaavat siihen, että todellisuudessa on vapautta, kokonaisuuden vaikutusta osiin, ja siten myös uudenlaista kausaliteettia.

Emergenssi ei ole vain ilmiö, vaan myös mahdollisuus. Mahdollisuus siihen, että maailma voi aina muuttua paremmaksi tavoilla, joita emme vielä tunne. Mahdollisuus siihen, ettei totuus ole vain palautus perusyksiköihin, vaan kokonaisuuden elävä vaikutus osiin.

Lähdeluettelo

Tallberg, M. T. (26.3.2025). Coherent Emergentism – A Comprehensive Theory of Reality. Zenodo. Saatavissa: https://doi.org/10.5281/zenodo.15090229, vierailtu 24.4.25.

Tallberg, M. T. (10.3.2025). Coherent emergentism and humanity. Zenodo. Saatavissa: https://doi.org/10.5281/zenodo.15000089, vierailtu 24.2.25.

Tallberg, M. T. (6.3.2025). Coherent Emergentism – A theory of reality. Zenodo. Saatavissa: https://doi.org/10.5281/zenodo.14981410, vierailtu 24.4.25.

Tallberg, M. T. (11.3.2025). Extending coherent emergentism. Zenodo. Saatavissa: https://doi.org/10.5281/zenodo.15005639, vierailtu 24.4.25.

Tallberg, M. T. (28.3.2025). Koherentti emergentismi ja elämänfilosofia. Zenodo. Saatavissa: https://doi.org/10.5281/zenodo.15101419, vierailtu 24.4.25.

Tallberg, M. T. (11.3.2025). Mathematics and coherent emergentism. Zenodo. Saatavissa: https://doi.org/10.5281/zenodo.15005595, vierailtu 24.4.25.

Tallberg, M. T. (2.4.2025). Minimization of External Assumptions and the Comprehensibility of a Coherent Reality. Zenodo. Saatavissa: https://doi.org/10.5281/zenodo.15124000, vierailtu 24.4.25.

Tallberg, M. T. (2.4.2025). The Ontology of Emergence in the Theory of Coherent Emergentism. Zenodo. Saatavissa: https://doi.org/10.5281/zenodo.15123532, vierailtu 24.4.25.

Tieteen termipankki. Saatavissa: https://tieteentermipankki.fi/wiki/Filosofia, vierailtu 7.5.25.

Olen käyttänyt ChatGPT:tä apuna tekstin tuottamisessa. Se on auttanut minua soveltamaan teoriani ideoita jo olemassa olevaan tietoon ja muokkaamaan tekstiäni luettavammaksi. Joitakin kohtia se on myös kirjoittanut suurimmaksi osaksi puolestani, erityisesti tekstin viimeisessä, kolmannessa osassa. Tämä lisäksi ChatGPT on auttanut erityisesti superpositiota, lomittumista, koherenssin mekanismia, entropiaa, gravitaatiota sekä pimeää ainetta ja energiaa käsittelevien kohtien kanssa ja oikeastaan kirjoittanut ne minun puolestani. Olen myös testannut ideoitani DeepSeekin ja Grokin avulla sekä lisännyt niiden ansiosta tekemieni havaintojen pohjalta teoriaani muutaman uuden idean. Lisäksi Grok on kirjoittanut koherenssin ontologista luonnetta käsittelevän osion. Kaikki muut alkuperäiset ja uudet ideat sekä siten myös itse teoria ovat kuitenkin minun kehittämiäni ja keksimiäni.